Posudek oponenta diplomové práce

Vysoká škola: Univerzita Palackého v Olomouci
Fakulta: Právnická
Katedra: teorie práva a právních dějin
Obor: římské právo

Diplomant:              J a n   K r á s a
   Téma DP:                Formální a obsahové  náležitosti závěti - komparace s moderním právem
                                                                                   
Vedoucí diplomové práce: Mgr. Petr Dostalík, Ph.D.
Oponent diplomové práce: JUDr. Kamila Bubelová, Ph.D.
Akademický rok: 2010/2011

I. Technicko-administrativní část
	Diplomant téměř dodržel požadavky ČSN pro psaní textů v editorech (nesprávně uvádí paragrafy) a směrnice děkanky ke kvalifikačním pracem (ovšem prameny cituje nesprávně, u překladů latinských textů neuvádí překladatele a zejména mylně zaměňuje literaturu za prameny). Diplomová práce je členěna do dvou zásadních výkladových částí, závěru a příloh (zdroje, shrnutí, klíčová slova). Autor se nevyvaroval neobyčejného množství gramatických a stylistických chyb, které výrazně zhoršují srozumitelnost textu a místy působí až bizarně (interpunkce, obrat "nabití podílu", nedodržování českých pádů /jako odstrašující případ lze užít "panovníka Konstantinase" na s. 11/ ap.). Autor není schopen ani správně opsat slovenský text při přímé citaci, ani uvést správně název knihy (uvádí knihu autorů Rebra a Blaha jako Rimské právo, a dokonce i českou literaturu manželů Schelleových je schopen napsat takto: "Dědictvi a dědicke pravo"). Justiniánské Instituce a Digesta píše s malým i a d, v citacích je nerozlišuje od Institucí Gaiových. Situace by byla pochopitelná u osoby, jejímž rodným jazykem není čeština, ale v případě autora této diplomové práce je to neomluvitelné.

II. Obsahová část
	V úvodu diplomant vymezil předmět zkoumání a zaměřil se na komparativní metodu posouzení problematiky v římském právu, českém právu a právu španělském (díky znalosti španělštiny je nám schopen zprostředkovat tuto pro slovanské národy ne zcela známou právní úpravu), v některých bodech dokonce nahlíží i do úpravy německé a rakouské. V první kapitole se věnuje náležitostem římského testamentu, ve druhé jednotlivým institutům v komparaci. 
	1. Již na 9. straně se diplomant dopouští první vážné chyby, když učebnici prof. Heyrovského označuje za "nejstarší česky psaný pramen". Je nepochopitelné,  jak student pátého ročníku může vůbec něco takového  napsat. Pominu-li zmatené přeskakování z jedné právní úpravy do druhé, pak nemohu pominout to, že jednotlivé instituty římského práva diplomant buď vůbec nevysvětlí, nebo je vysvětlí až mnohem později, než se jim věnuje (např. favor testamenti na s. 10, ale vysvětleno až na s. 12 v odkazu č. 29). Latinu používá diplomant bez vysvětlení jejího překladu, ačkoli je zřejmé, že slovům nerozumí - signifikantní je to např. na s. 35, kde mylně uvádí, že podmínka se latinsky nazývá modus (což je však účelové určení). Latinsko-český slovník při své práci vůbec nepoužil. Nesprávně jsou řazeny i odkazy - např. po odkazu č. 16 (Bartošek) následuje odkaz č. 17, který uvádí "tamtéž", ale jedná s  o § 460 OZ, jenž v Bartoškově Encyklopedii římského práva určitě nenajdeme. 
Na s. 11 najdeme další zajímavá tvrzení, např. že "Svědkem nemohl být dědic, ani nikdo podřízený jeho otcovské moci a od institutcí ani  příbuzný dědice skrze otcovskou moc pokud na jeho místě stál kupec" (citace je uvedena doslova, včetně všech gramatických a stylistických chyb). O familiae emptorovi jakožto kupci rodinného jmění a o jeho důležitém postavení při římském mancipačním testamentu se diplomant nezmíní ani letmo. Smysl sdělení pak zůstává utajen, čtenář netuší, kde se u testamentu jen tak vzal nějaký kupec. Stejně tak na s. 16, kde hovoří diplomant o bonorum possessio, vůbec nenaznačí, že se jednalo o udělení držby; jinde zase uvádí, že morový testament nevyžadoval přítomnost svědků, nebo (na s. 13) tvrdí, že nuncupatio je vedlejší ujednání; na s. 16 uvádí, že Antoninus Pius "přiznal prétorské závěti exceptio doli" (závěti nelze přiznat žádnou námitku, námitku může mít pouze procesní strana). Navíc je zřejmé, že diplomant vůbec neví, o jakou námitku se jedná. Zřejmě pro jistotu ani zde neuvedl překlad názvu. Nemělo by smysl, abych vypisovala všechna nepochopení nebo zcela nesprávně uvedené informace v diplomové práci - je jich mnoho (některé by stálo za to vysvětlit, mohly by se stát srozumitelnými - např. na s. 20 diplomant považuje bonorum possessio za prétorský testament (bonorum possessio vůbec není testamentem!); na s. 21 diplomant uvádí, že fideikomis je kontrakt - jak může být jednostranný právní úkon kontraktem? - tedy pouze namátkou ty nejdůležitější:  s. 25 - dědic prý podle římského práva odpovídal jen do výše nabytých aktiv (omyl!), s. 26 testamentum ruptum interpretováno jako odvolání závěti; s. 27 an. nesrozumitelný výklad o obživnutí závěti; s. 30 SC Orfitianum bez uvedení doby vzniku a jeho obsahu; odkaz č. 175 cituje Ulpiána anglicky, aniž uvedl překladatele; s. 34 an. mluví o nehodnosti dědice v moderním právu, ale zcela pomíjí existenci indignity v římském právu; v odkazu č. 194 mylně vysvětluje delaci jako možnost přijmout dědictí; na s. 36 označuje Muciovu kauci za podmínku; legatum na s. 39 je podáno opět zcela nesrozumitelně, pokračuje stejně i na s. 40, dokonce u damnačního legátu uvádí, že byl vymahatelný personální exekucí (!); na s. 41 píše, že podle Zákona XII desek mohl zůstavitel propuštěním otroků a legáty vyčerpat celý majetek - kde je v LDT takové ustanovení uvedeno? Diplomant ani nečetl LDT, nemá jej uveden v pramenech, stejně jako Gaiovy Instituce.
	2. Diplomant použil poměrně širokou škálu literatury, ale o to méně pracoval s prameny - není pochyb o tom, že je většinou vůbec nečetl. Při jazykových schopnostech diplomanta je to s podivem, stejně jako v případě pramenů, které máme přeloženy do češtiny. Při práci se španělským zákonem rovněž nevyužívá všechny možnosti, které komparace skýtá, např. na s. 18 uvádí, že alografní testament je ve španělském civilním právu vyhrazen pro důchodce, ale nijak nespecifikuje, kdo takovou osobou je: jedná se o starobního, nebo invalidního důchodce? Jaká je věková hranice nebo znak určující postavení důchodce ve Španělsku? Je škoda, že všechny možnosti, které dávaly tušit jak diplomantovy jazykové znalosti, tak vybrané téma, zůstaly nevyužity, nebo využity jen na minimum. 
3. Jako pozitivní vnímám v diplomové práci diplomantovo nadšení pro téma, zaujetí tématem. Metodologicky si však s cílem práce neporadil, zejména ne v části o římském právu. V části o moderním právu sice pracuje s judikáty (využil jich málo), ale stejný postup nepoužil v části římskoprávní - přitom fragmenty z Digest odpovídají na část položených sporných otázek velmi jasnými odpověďmi. Rovněž v české části je nevhodné, když se diplomant vyjadřuje o návrhu nového českého OZ jako o již existující normě („současná česká úprava“), která má mít účinnost od 1. 1. 2013, zatímco k dnešnímu dni prošel text teprve prvním čtením ve sněmovně a již je modifikován několika desítkami poslaneckých protinávrhů; není jisté nejen to, v jaké podobě bude schválen, ale ani to, zda schválen bude. Úvahy o novém českém OZ měly v DP zůstat na bázi de lege ferenda, nikoli de lege lata.
4. Ke kladům práce možno připočíst diplomantovu schopnost samostatně chápat problematiku a vidět praktické stránky řešené situace v moderním právu. Ačkoli tutéž schopnost nevyužil v části romanistické, je to nesporně nadějný přínos posuzované diplomové práce.

III. Závěr
	Kromě nedostatků, které jsem popsala výše, a ze kterých nejvíce rušivě působí špatné pochopení římského práva a jazykově stylistická nezdařilost práce, považuji diplomovou práci za dostatečnou a doporučuji ji k ústní obhajobě.
	Téma diplomové práce je zajímavé a přínosné.		
	Navrhované předběžné hodnocení: dobře.

V Olomouci dne 27. 10. 2011

JUDr. Kamila Bubelová, Ph.D.
                                                                                                                  oponentka DP