OPONENTSKÝ POSUDEK  DIZERTAČNÍ PRÁCE

David Novotný

Královští rychtáři v zeměpanských městech v době předbělohorské
(se zřetelem k východočeským věnným městům) 

rukopis disertační práce, 264 s. počítačové sazby + přílohy
Univerzita Palackého v Olomouci - Filozofická fakulta - Katedra historie
Olomouc 2012 

vedoucí práce: 
prof. Mgr. Jaroslav Miller, M.A., Ph.D..

Problematika raně novověkých měst patří v současné české historiografii znovu již k tématům, kterými se zabývá širší spektrum badatelů, a to jak díky zájmu jednotlivců o toto téma (včetně vedoucího předkládané práce), tak i díky určité specializaci, která se objevuje od sklonku 20. století u některých domácích pracovišť (např. FF UJEP v Ústí nad Labem). Z tohoto širšího pohledu zapadá téma předkládané disertační práce do širšího proudu současného výzkumu, nicméně přesto se svým způsobem výrazněji pozitivně vymyká. 
Ono pozitivum spatřuji především v tom, jakým způsobem se autor dokázal ve své souhrnně koncipované práci vyrovnat s vyváženým zohledněním dějin politických, kulturních i sociálních, a přitom si dokázal (i přes poměrně značné množství původního pramenného materiálu, se kterým pracoval) udržet více-méně nezaujatý postoj a nesklouzl k popisnému věcnému výkladu, k němuž zvláště v případě regionálně-historicky zakotvených témat svádí bohatství a jazykové specifikum pramenů.
Dalším významným přínosem je širší evropská a zvláště středoevropská komparace vývoje městského prostředí 16. století, díky které se mohl autor zasvěceně vyslovit k otázce, do jaké míry byl vývoj v Čechách po roce 1547 ve vztahu k širšímu okolí výjimečnou záležitostí, a do jaké míry odpovídal širším trendům. Vlastně poprvé v české historiografii tak se znalostí věci srovnává vývoj ve španělských a nizozemských državách Habsburků se situací ve střední Evropě a narozdíl od dřívějších předpokladů dochází k závěru, že zkušenosti Habsburků z předchozího vývoje na Pyrenejském poloostrově či v Nizozemí (v daném případě tedy spíše zkušenosti Karla V. než Ferdinanda I., jak autor uvádí) neměly výrazný vliv na dosazování královských rychtářů po roce 1547. 
Vedle důkladné znalosti relevantní zahraniční literatury a starších domácích prací (jejichž vypovídací hodnotou pro dané téma se zabývá v úvodních pasážích) je tato studie založena na novém vlastním pramenném výzkumu. Autor tak mohl na zvoleném vzorku východočeských královských věnných měst poměrně podrobně rozkrýt sociální a majetkové vztahy královských rychtářů a jejich vazby jak ve vztahu k ostatním zeměpanským a stavovským institucím, tak i ve vztahu k samotným městským obcích, z jejichž středu většinou personálně vyšli.  Z hlediska metodického zvolil autor podle mého názoru správný postup, díky kterému se jednak mohl lépe zorientoval v početné a zdánlivě nesourodé pramenné základně, jednak si mohl poradit i s neobvyklou situací, kdy pro něj jeden z významných pramenných zdrojů pro dané téma (městský archív vysokomýtský) nebyl přístupný.  Srovnáním obsahu dochovaného pramenného materiálu došel k závěru, že i přes dílčí regionálně podmíněné rozdíly se postavení královského rychtáře ve vztahu k vymezeným subjektům ve sledovaném období vyvíjelo ve  všech zkoumaných lokalitách obdobně. Proto pramenně doložená situace v jedné lokalitě (dokumentovaná i na konkrétních příkladech a reálných životních osudech) může být modelově použita i v případě jiných analogických měst, u kterých srovnatelné prameny k dispozici nejsou, ale systémově shodné výsledky dějinného procesu naznačují také analogický průběh. 
Velmi věrohodně je v práci analyzován proces postupného vývoje skutečného obsahu činnosti královských rychtářů, a to zvláště ve vztahu ke královské komoře. Tento vývoj pochopitelně reflektuje i obecnější změny ve vztahu panovníka a královských měst, ale pouze díky časově velmi náročné analýze konkrétních místních pramenů mohl autor poměrně přesně vymezit jednotlivé fáze tohoto procesu od samotného zřízení těchto úřadů v letech 1547-1548 (kdy převažovala jejich úloha dohlížecí) až po jejich dočasný zánik v průběhu českého stavovského povstání (1619).
Předložený rukopis je vyspělým dílem historika, který za sebou již má určité publikační zkušenosti a k psaní své disertační práce již získal dobrou průpravu v předchozích letech (2007-2009), kdy průběžně publikoval i dílčí výstupy, související s jeho výzkumem. Práce je psaná živým a čtivým jazykem, nicméně autor nepodléhá vlivu pramenů a v zásadě neopouští ani z hlediska stylistického žánr odborného textu.  Pečlivé korektuře unikly jen skutečné drobnosti, jako na příklad výpadek jména prof. Winfrieda Eberharda, jehož základní práce k českým dějinám 16. století tak byla omylem připsána jinému historiku s podobně znějícím jménem (v seznamu literatury s. 243).
K předložené práci nemám podstatné připomínky; předložený rukopis Davida Novotného považuji za mimořádně významný příspěvek k dějinám raně novověkého českého městského prostředí, založený na velmi obsáhlé a dobře zpracované pramenné základně. Rád doporučuji tuto práci k obhajobě jako závěrečnou disertační práci doktorského studia a těším se na její publikovanou podobu.

Prof. PhDr. Petr Vorel, CSc.
Fakulta filozofická Univerzity Pardubice

Pardubice 11. března 2012