Katedra bohemistiky
Posudek na magisterskou diplomovou práci

Autor: Bc. Renata Hrubá
Studijní obor: česká filologie

Název práce (česky/anglicky): Grandhotel Jaroslava Rudiše: Román a film / Jaroslav Rudiš’s Grandhotel: Novel and Film

Vedoucí práce: PhDr. Jan Schneider, Ph.D.

Hodnotící kritéria	Hodnocení	
		 1,0–4	
Soulad názvu práce s obsahem, schopnost formulovat cíl a závěry práce	2,3	
Teoretická podkladová koncepce, metodologie, terminologie	2,3	
Schopnost analýzy excerpovaného materiálu/předmětu výzkumu a následné syntézy	2,3	
Interpretace a argumentace	1,7	
Sekundární literatura, tvůrčí aplikace, schopnost kritického komentáře	2	
Struktura práce, výstavba textu, adekvátnost použitých stylistických prostředků, dodržení ortografické a gramatické normy	2	
Bibliografický a poznámkový aparát, jednotný způsob citací	1,7	
Výsledný průměr	2,04	

Pozn.: Pro hodnocení se používá tzv. jemná známková stupnice, tedy: 1,0 – 1,3 – 1,7 – 2,0 – 2,3 – 2,7 – 3,0 – 3,3 – 4.

Hodnocení písemné verze práce – návrh klasifikačního stupně:
Diplomová práce Grandhotel Jaroslava Rudiše: Román a film se věnuje dvěma zpracováním téhož příběhu, přičemž obě verze, literární i filmová, vznikaly v podstatě paralelně, takže – jak diplomantka podotýká – není legitimní hovořit o adaptaci (přestože se tomuto problému věnuje teoreticky).
Autorka člení text do čtyř kapitol, přičemž její těžiště spočívá v kapitole 4., v níž se věnuje vlastní analytické srovnávací práci.
Práce je uvedena třemi kapitolami, které mají teoretický charakter. V první z nich se autorka pokouší o srovnání média literatury a filmu, ve druhé pak uvažuje o tom, co je filmová adaptace, ve třetí si pak připravuje teoretickou půdu pro své analýzy literárního a filmového materiálu.
Je nutno poznamenat, že teoretické kapitoly trpí formulační nepřesností a jistou vágností, působí spíše jako z nouze ctnost, než jako výsledek skutečné snahy dobrat se nějakých podstatnějších závěrů k danému tématu. V kapitole, v níž formuluje svá teoretická východiska, se hlásí na jedné straně k Seymouru Chatmanovi, který jí poskytuje soubor nástrojů k narativní analýze, na straně druhé pak k Lindě Hutcheonové, která naopak strukturalistickou metodu opouští a podtrhuje důležitost vnějších okolností vzniku adaptace.
Zdařilá je analýza vypravěče, přestože formulační a terminologická přesnost není diplomantčinou nejsilnější stránkou. Nicméně její analýzy jsou velmi detailní a pokouší se o jistou systematiku. Věnuje se mj. znakům nespolehlivosti, které vypravěč (Fleischman) vykazuje, ukazuje, že zatímco vypravěč, který je jednou z postav, je subjektivní, filmové vyprávění tuto subjektivitu nevykazuje. Je ovšem otázkou, zda lze hovořit o vypravěči vševědoucím a všudypřítomném (viz strana 22). Jak např. takový vševědoucí „vypravěč“ vidí za scénu, která je snímána?
V kapitole o postavách románu zdůrazňuje, že všechny jsou nazírány zprostředkovaně, a to skrze vypravěče, který je i postavou příběhu. Autorka se pokouší postihnout každou postavu zvlášť, co nejpodrobněji srovnává její podobu v románu i ve filmu. Je však otázkou, do jaké míry je taková podrobnost funkční. Často jde totiž o tlumočení jejich konání, úvah a názorů, které nevede k nějakým podstatnějším obecným závěrům – nejde jen o nějakou teoretickou klasifikaci. 
V kapitolách o čase a prostoru se autorka pokouší hledat, jak román na straně jedné a film na straně druhé s těmito kategoriemi pracují, jak je vyjadřují. Je jen škoda, že podrobné analýzy, které provádí, nedostatečně využívá k dalším interpretacím. 
V kapitole Příběh a události si pak diplomantka klade otázku, která je v souvislosti se srovnáváním literární a filmové realizace příběhu typická: které události románové jsou ve filmu zachovány, které modifikovány a které vynechány; snaží se i odpovědět, co to znamená pro celek toho kterého mediálního produktu. Pomáhá si tím, že se snaží rozlišit mezi jádrovými a satelitními událostmi (pracuje především s Chatmanem). Jmenuje, které události jsou jádrové a satelitní v románu a které ve filmu. Dokládá, že ve filmu jsou redukovány ty události, které jsou zaměřeny na psychologickou složku příběhu a která dominuje v románu.
Šestá část analytické kapitoly je věnována otázce hlavních motivů románu a filmu. Zde se autorka poněkud odchyluje od naratologické analýzy a také od převážně chatmanovské terminologie a vychází především z Daniely Hodrové. Proto klade do popředí ty motivy, kterou jsou nositeli symbolických významů: město, hora, počasí, změna. Reflektuje však rovněž skutečnost, že film rezignuje na téma česko-německých vztahů (autorka hovoří o motivu, což ovšem není podle mého soudu přesné).
Závěr pak přináší ukázku toho, jak se závěr nemá psát. Tentokrát mám na mysli zejména shrnutí některých metodologických názorů Lindy Hutcheonové na problematiku adaptace, které však nejsou ve vlastní práci dost důrazně zohledněny (třeba otázka jejího chápání adaptace jako palimpsestu).
Práce není prosta některých pravopisných problémů, ale za významnější považuji úroveň formulační zejména v těch pasážích, kde má autorka hovořit o problémech v obecnější rovině.
Práci hodnotím stupněm C.

Náměty pro obhajobu (formou otázek):

1. Co je to vševědoucí vypravěč? Je takový vůbec? A lze o něm hovořit ve filmu?

PhDr. Jan Schneider, Ph.D.

V Olomouci 20. 1. 2015