Katedra bohemistiky
Posudek na magisterskou diplomovou práci 

Autor: Lenka Zemanová

Studijní obor: česká filologie – mediální studia

Název práce (česky/anglicky): Idea československé demokracie ve vybraných dílech české meziválečné literatury / Idea of Czechoslovak Democracy in Selected Czech Inter-War Writings

Oponent: PhDr. Jan Schneider, Ph.D.

Hodnotící kritéria | Hodnocení
| | 1,0–4
Soulad názvu práce s obsahem, schopnost formulovat cíl a závěry práce | 3
Teoretická podkladová koncepce, metodologie, terminologie | 4
Schopnost analýzy excerpovaného materiálu/předmětu výzkumu a následné syntézy | 4
Interpretace a argumentace | 4
Sekundární literatura, tvůrčí přístup, schopnost kritického komentáře | 3,3
Struktura práce, výstavba textu, prostředky odborného funkčního stylu, dodržení ortografické a gramatické normy | 3
Bibliografický a poznámkový aparát, jednotný způsob citací | 2,7
Výsledný průměr | 3,43

Pozn.: Pro hodnocení se používá tzv. jemná známková stupnice, tedy: 1,0 – 1,3 – 1,7 – 2,0 – 2,3 – 2,7 – 3,0 – 3,3 – 4.

Hodnocení písemné verze práce – návrh klasifikačního stupně, podpis vedoucího práce:

Už název práce Lenky Zemanové Idea československé demokracie ve vybraných dílech české meziválečné literatury v sobě skýtá celou řadu možností, ale i úskalí, co se přístupu týká. Leč autorka zvolila v podstatě tu nejjednodušší cestu: vybrala několik autorů, které lze považovat za představitele tzv. demokratické literatury a tedy i za stoupence ideje meziválečného demokratického Československa, od každého pak vzala jedno dílo, o němž se domnívá, že mají s touto ideou něco společného, že ji nějak propagují (nicméně zařadila sem i dílo, které je podle jejích slov vlastně kritikou (Poláčkův Michelup a motocykl).
Základní problém práce je metodologický. Na jedné straně se můžeme ptát, zda je legitimní klást otázku tohoto typu v souvislosti s literaturou. Ačkoliv by strukturalista odpověděl záporně, kulturně orientovaní literární teoretici či historici, by tento typ tázání z myšlení o literatuře nevyloučili. Ovšem pro ně by to znamenalo, že nebudou zkoumat jen literaturu krásnou, nebo uměleckou. A to autorka nakonec nedělá: spisek Antonína Knížka těmto kritériím neodpovídá (o jeho uměleckosti se dá s úspěchem pochybovat, nicméně jde o jakýsi fikční příběh) a V zajetí slov Karla Čapka je pak soubor textů publicistických. Onen druhý typ interpreta, kulturálně orientovaný, by zřejmě nenamítal nic proti oběma zařazeným textům, protože by je za literaturu v nejširším smyslu slova považoval. Tady se lze dovolat Jonathana Cullera a jeho velmi širokému pojetí literatury (viz jeho Krátký úvod do literární teorie). Ale sledoval by texty z hlediska diskurzivního, tedy hledal by, jak je idea československé demokracie reprezentována v meziválečném diskurzu obecně, tzn. také v politických projevech a publicistice, tedy ve foucaultovském smyslu. Ovšem autorka nic takového nedělá. Zařazení obou sporných knih je spíše náhodné, protože s nimi nepracuje v kontextu nějakého metodologického modu. Náhled do dobového diskurzu je zcela opomenut a je nahrazen odkazy na odbornou historickou literaturu k tomuto období (a citáty z ní). Je to však zejména publicistický diskurz, který hodnoty soudobé společnosti nejen reflektuje, ale zároveň vytváří. Netvrdím, že není možné redukovat zkoumaný materiál v určitém ohledu na uměleckou literaturu, ale pak je třeba zůstat důsledný, co se hranic vybrané množiny týká, a přitom alespoň jistý vstup do problematiky dobového diskurzu podat: jak jinak zjistit, které otázky jsou relevantní, které typy reprezentace tvoří onen diskurz. Pak teprve můžeme uvažovat nad tím, jak se tyto reprezentace, které jsou diskurzívně podmíněné, promítají do umělecké literatury. 
Můžeme si položit rovněž např. otázku, proč se diplomantka soustředila pouze na určitou skupinu autorů, a to těch, kteří se k ideji československého stát více či méně hlásili politicky. Vždyť tato idea, či lépe její emblémy, mohou být nějak reprezentovány i u autorů, kteří se k oficiální politice československého přímo nehlásili, nebo dokonce u těch, kteří s ní nesouhlasili, kteří s ní polemizovali, nebo ji dokonce odmítali. Tímto výběrem samozřejmě vysvětlení zadané otázky příliš zplošťuje.
Ovšem mohli bychom se ptát, vlastně diplomantka by se měla ptát, čím je tato idea tvořena. Snad jakýsi náznak něčeho takového představují její „pilíře“, které jmenuje v úvodu: princip demokratického státu, Tomáš Garrigue Masaryk a legionářský odkaz. à propos: odkud tyto pilíře máte? K tomuto závěru jste dospěla sama?
Autorčino metodologické bloudění dokazuje i analytická stránka práce: vlastně neví přesně, čeho si má všímat. V části věnované již zmíněnému Knížkovi se např. zcela nesmyslně věnuje nejrůznějším okolnostem vzniku knížky, či dokonce irelevantním biografickým podrobnostem, a to jenom proto, že se o nich dočetla v materiálech z pozůstalosti, která je uložena v Památníku národního písemnictví.  Pak se uchýlí k formulacím typu: „Knížek byl známý svým silným sociálním cítěním a šlechetným vztahem k ženám, proto bylo přirozené, že si k literárnímu zpracování vybral postavu manželky prvního československého prezidenta“ (s. 28). Kde tím byl známý, když byl neznámým autorem, který své texty v podstatě nevydával? Vysvětlení v poznámce tento autorčin výrok nijak nevysvětluje (tam píše: „Co se týče vztahu k ženám, choval se k nim vždy velmi hezky a s úctou. Naprosto přesvědčivě je to vidět na příkladu jeho ženy, se kterou byli sezdání (sic!) skoro padesát let a pro Knížka to byla nejen milovaná žena, báječná manželka, ale především také spolehlivá spolupracovnice, která mu často pomáhala v plnění jeho mnohočetných činností.“)
A vlastně se tak plynule dostáváme k myšlenkové a formulační úrovni práce.  
Už cíle práce jsou formulovány velmi vágně: nerozumím třeba spojení „konkrétní inspirační impulzy“ – co to je? A jak případně s tématem práce souvisejí? Co znamená formulace „způsob jejich ideového zaměření“? (s. 6). Práce je plna nepřesných, vágních a někdy poněkud bizarních formulací: „Masaryk ještě nevěřil v evropskou válku (s. 12); v prvních poválečných letech se Československo stále ještě otřepávalo z následků první světové války (12); „Dva zásadní dějinné mezníky, jakými se stala první světová válka a Velká říjnová revoluce, přinášely zcela nová a neotřelá témata, která tak udávala tón české literární tvorby“ (najednou bez motivace diplomantka připomíná ruskou revoluci, s. 13); „Československo se v prvních poválečných letech snažilo rychle politicky zorientovat. Říjnová revoluce byla tak jedním ze spouštěčů založení komunistické strany, k jejíž ideologii inklinovali nejrůznější spisovatelé“ (věty jsou kladeny za sebou, textově přísně vzato na sebe logicky nenavazují, s. 13); „Levicově orientování (sic!) autoři se ve svých dílech vyjadřovali ke vztahu umělce k socialistické revoluci, budování nové společnosti na základě socialistických principů“ (s. 13); „Mezi nejvýraznější literárně orientované autory můžeme jednoznačně zařadit S. K. Neumanna, Marii Majerovou, Ivana Olbrachta a Jiřího Wolkera“ (s. 13); Za zmínku stojí rovněž poválečný vývoj katolicky orientovaných autorů. Po válce se někteří obyvatelé republiky obrátili ke katolicismu zády“ (s. 13); „Čapek v některých kapitolách, prostřednictvím pejska a kočičky až moralizující, tu veřejně přiznává jejich podvod, a to ve jménu republiky, respektive oslav jejího vzniku. Protežování meziválečného Československa, stejně jako zřízení republiky je zde víc než průhledné. Poučení, které by si každé dítě mělo z pohádky odnést, tím Čapek naprosto potírá. Neomlouvá ho ani fakt, že pejsek s kočičkou si praporky de facto zaplatili, neboť aby je získali, museli si vždy něco koupit“ (25); „Sloupky vznikaly v rozmezí téměř dvaceti let, což se určitě tematicky projevilo. Čapek se zabýval především současným děním, takže tematický vývoj jeho publikační činnosti, shrnuté v této knize, je více než pozoruhodný“ (s. 55). Bylo by možno snášet takové příklady do nekonečna. Ale to by nebylo funkční. Autorka neovládá dostatečně diskurz odborného textu, bohužel neprokazuje velmi často cit vůči jazyku jako takovému: např. když si plete slovesa zadat si a zavdat si (s. 6, 27), nebo když používá slovo protežovat/protežování (viz příklad výše) atd.
A tak závěry práce, které jsou mnohdy opakování spíše cílů z úvodu, jsou rovněž formulačně velmi pochybné: „Ve své magisterské diplomové práci jsme se snažili popsat strukturu prvorepublikového ideálu, jak jej prezentovala tehdejší česká literatura (s. 56). Co to je struktura prvorepublikového ideálu? Literatura prezentuje strukturu ideálu? Co vlastně literatura prezentuje? Literatura prezentuje?
Práci hodnotím stupněm F a nedoporučuju ji k obhajobě, nýbrž navrhuji diplomantce její zásadní přepracování.

PhDr. Jan Schneider, Ph.D.

V Olomouci 18. 5. 2015

Náměty pro obhajobu: jsou obsaženy v posudku