Katedra bohemistiky
Posudek na magisterskou diplomovou práci

Autor: Zuzana Zapletalová

Studijní obor: česká filologie

Název práce (česky/anglicky): Adaptace románu Krakatit Karla Čapka / neuveden

Oponent: Mgr. Jiří Hrabal, Ph.D.

Hodnotící kritéria	Hodnocení	
		 1,0–4	
Soulad názvu práce s obsahem, schopnost formulovat cíl a závěry práce	2,7	
Teoretická podkladová koncepce, metodologie, terminologie	3,3	
Schopnost analýzy excerpovaného materiálu/předmětu výzkumu a následné syntézy	2,7	
Interpretace a argumentace	2,3	
Sekundární literatura, tvůrčí aplikace, schopnost kritického komentáře	3,0	
Struktura práce, výstavba textu, adekvátnost použitých stylistických prostředků, dodržení ortografické a gramatické normy	2,3	
Bibliografický a poznámkový aparát, jednotný způsob citací	2,3	
Výsledný průměr	2,7	

Pozn.: Pro hodnocení se používá tzv. jemná známková stupnice, tedy: 1,0 – 1,3 – 1,7 – 2,0 – 2,3 – 2,7 – 3,0 – 3,3 – 4.

Hodnocení písemné verze práce – návrh klasifikačního stupně:

D

Náměty pro obhajobu:
1) Znáte nějaká teoretická pojetí „adaptace“, event. její typologie?
2) Co rozumíte „věrností“ literární předloze?
3) Co považujete za přínos Vaší práce?

Další poznámky k práci, kritické připomínky:

Diplomantka Zuzana Zapletalová se v diplomové práci zabývala vybranými adaptacemi Čapkova Krakatitu. Práce bohužel postrádá teoretické zázemí. Z oblasti teorie adaptace je uveden jeden knižní titul a jedna časopisecká studie od Lindy Hutcheonové. To je velmi málo. Kdyby diplomantka ve stručnosti vyložila pojetí adaptace této teoretičky a napsala, že se s ním ztotožňuje, bylo by alespoň zřejmé, co „adaptací“ rozumí. Diplomová práce však žádné vymezení pojmu adaptace neobsahuje, natožpak nějakou typologii adaptace apod. Jak potom uvažovat nad tím, o čem vlastně diplomantka píše.
Jako zkoumaný materiál si diplomantka zvolila dva Vávrovy filmy, komiks Jana Bažanta, jedno rozhlasové čtení a jednu divadelní inscenaci. Není ale vůbec jasné, proč se diplomantka zabývá právě těmito adaptacemi, a ne např. Kašlíkovým operním zpracováním, o němž se zmiňuje. Navíc s rozhlasovým čtením si evidentně neví rady. Konstatuje: „Nabízí se otázka, nakolik jde v případě rozhlasové četby o adaptaci, neboť dochází vesměs pouze k takovým dramatickým úpravám, které původní text zkracují na rozsah přijatelný pro rozhlasové médium.“ (s. 23) Těžko na tuto otázku dát odpověď, když nevymezíme, co adaptace je. Odpověď na „otázku, která se nabízí“, tedy diplomantka neposkytne. V kapitole o rozhlasovém čtení se dozvíme vlastně jen to, že bylo v Munzarově podání bravurní a že text byl zkrácen. Nechápu, proč si pro svou DP zvolila diplomantka i tuto „adaptaci“ (je-li to podle ní vůbec adaptace).
Stejně tak když píše o Vávrových filmech jako o filmech „na motivy Čapkova Krakatitu“ (s. 6), není jasné, zda každý „film na motivy…“ je adaptací, nebo není, nebo zda je to specifický typ adaptace, a pokud ano, pak jaký.
Klíčový pojem, který se v diplomové práci objevuje, je pojem „věrnost“ (předloze). Není však jasné, jaký má význam. Diplomantka např. píše: „Vávra je v tomto ohledu Čapkovi často věrný a při vizualizaci se drží spisovatelova popisu. Kromě několika scén, které režisér pojal obrazněji [pozn. JH: Co to znamená „obrazněji“?], vidíme většinou ve filmu to, o čem se dočteme i z Čapkova románu.“ (s. 12) To je naprostý teoretický naivismus.
Největší pozornost diplomantka věnuje Vávrovým filmům. V určitých pasážích prokazuje, že je všímavou vnímatelkou, ale často upadá do popisnosti (např. s. 15-20), která vlastně nic funkčního nepřináší pro splnění diplomového úkolu. V kapitole o Vávrově Temném slunci např. zmiňuje, že došlo k nahrazení německých jmen (z románové předlohy) jmény anglickými, ale proč k tomu došlo a jaké to má důsledky pro celkovou významovou výstavbu díla, se již netáže.
Mnohem méně prostoru zabírají kapitoly o komiksu a divadelní inscenaci. Jsou dosti popisné, obsahují informace, které nejsou podstatné pro cíle práce a opět chybí teoretický fundament (tentokrát pro uvažování a psaní o komiksu a divadle). 
Jednotlivé kapitoly vlastně sestávají z postřehů, co je v příslušné adaptaci „jinak“ oproti literární předloze, pokud jde o události, postavy či prostředí, event. sestávají z popisu děje, postav atd. A to je na „analýzu“ trochu málo.
K čemu vlastně analýza byla, se moc nedozvíme ani ze „Závěru“. Dočteme se např.: „Pokud bychom posuzovali oba filmy vzhledem ke vztahu k literární předloze, první Vávrův film zpracovává Čapkovo dílo s citem a věrně, zatímco druhá adaptace užívá román hlavně jako dějovou oporu.“ (s.70) Tato výpověď je formulačně slabá a myšlenkově opravdu velmi chudá. – Nebo o rozhlasové četbě se v „Závěru“ dozvíme: „Jejím hlavním cílem je totiž zprostředkovat Čapkovo dílo posluchačům, kteří se rozhodli nečíst knihu sami. Podstata četby tkví v ponechání většiny epizod z dějového půdorysu, v promluvách postav identických s přímou řečí v knize nebo v přítomnosti vypravěče citujícího původní dílo a popisujícího děj Čapkovými slovy.“ (71) Zde nás diplomantka obeznámila s tím, že rozhlasová četba je četba textu nahlas a její funkcí je sloužit k poslechu těm, kdo nechtějí číst text.
V diplomové práci není rozlišena primární literatura od sekundární. Vůbec není uveden Čapkův Krakatit. Chybí „čapkovské“ literárněhistorické či kritická studie o Krakatitu až na studii Dagmar Mocné (dokonce ani Králík nebyl vpuštěn).
Práce obsahuje malé množství chyb a překlepů a je na solidní stylistické úrovni.
DP postrádá název v angličtině, není uveden rozsah práce ani anotace. Práci doporučuji i přes uvedené výhrady k obhajobě. A připodotýkám, že jsem byl po jejím přečtení zklamán, neboť podle mého názoru je její úroveň hluboce pod možnostmi a schopnostmi diplomantky.

Datum a podpis vedoucího DP:
Mgr. Jiří Hrabal, Ph.D.
18. 5. 2014