David Novotný
Královští rychtáři v zeměpanských městech v době předbělohorské                                        (se zřetelem k východočeským věnným městům)
Disertační práce. Univerzita Palackého v Olomouci, Filozofická fakulta, katedra historie, Olomouc 2012. Stran 264, 10 příloh (nestr.)
Posudek oponenta
Disertační práce Davida Novotného se zabývá tématem, které není sice v naší odborné literatuře zcela nové, které si však s více než osmdesátiletým odstupem od předchozího zpracování, byť ceněného a považovaného za klasické, zajisté zaslouží nový metodologický pohled a nové zhodnocení na základě dnešního stupně historiografického poznání. Právě to přináší posuzovaná disertace. V teritoriálně i časově užším vymezení nežli práce Roubíkova – zabývá se pouze královskými a královskými věnnými městy východních Čech (ovšem v poněkud osobitém výměru včetně středočeské Kouřimi, Kolína či Čáslavi a místy i jihočeského Tábora) a pouze odbobím 1547-1621/3  –  podává podrobnější a prohloubenější  pohled nežli zmíněné klasické zpracování. Záměrně  si všímá problémů a jevů, jimž Roubík nevěnoval pozornost, a pokouší se o ucelenou novou interpretaci úředního působení, postavení, významu, společenského zařazení, sociálních vztahů a personálních vazeb královských rychtářů zkoumaných měst. Za přínos lze považovat zejména to, že autor se snaží sledovat problematiku instituce královských rychtářů komplexně, že se neomezuje pouze na postižení jejího normativního zakotvení a na zachycení reálného působení těchto rychtářů uvnitř měst. Jeho poznatky o úředních vazbách královských rychtářů k apelačnímu soudu a k „řídícím orgánům“ české komoře či české kanceláři jsou vskutku podstatné.     
Novotného pojednání svědčí o hlubokém proniknutí do  problematiky městské správy v českých zemích v období raného novověku, o potřebném rozhledu a znalosti této problematiky v rozsahu střední Evropy i habsburských zemí mimo ni, stejně jako o dobré orientaci v příslušné literatuře, včetně řady nejnovějších titulů. Silnou (současně však i slabou – viz níže) stránkou disertace je její zcela důsledné založení na primárních pramenech a na konkrétní faktografii z nich čerpané. Autor sám označuje za své základní metodologické východisko „koncept srovnávacích dějin“ (s. 36) a připouští, že místy je doplňuje „kombinací dalších dílčích metod“ (aniž je však blíže definuje).  V podstatné části svého pojednání (počínaje stranou 41 a konče závěrem na str. 224) však pracuje takřka výhradně s autentickou pramennou matérií, s minimem odkazů na literaturu (tzn. na situaci mimo svůj pramenný obzor), metodou mozaiky mikrosond nebo drobných případových (mikro)studií, rozdělených do čtyř tematických kapitol. Prvek komparace pak spočívá v tom, že jednak jsou navzájem  srovnávány obdobné případy (situace)  a jejich výskyt v různých městech, jednak je tato městská úřední a životní realita konfrontována s dikcí příslušných normativních dokumentů (především panovnických instrukcí pro královské rychtáře z let 1547-8, 1582-95 a 1617, jejichž geneze a obsah jsou rozebrány v druhé části druhé kapitoly). 
Díky Novotného erudici – hloubce znalostí, schopnosti třídit, kombinovat a srovnávat fakta, stylistické zdatnosti a již nemalým autorským zkušenostem – je jím použitý tvůrčí postup efektivní a přinesl pozitivní výsledek. Je jím obsahově i  formálně vyzrálé pojednání, jehož text je takřka bez technických chyb či nedopatření a jehož dikce a sloh jsou - bez ohledu na enormní faktografickou podrobnost – vesměs  jasné, logické a srozumitelné, zachovávající smysl pro proporce, uměřenost a přehlednost. Je v něm podán plastický obraz vzniku, dotváření, legislativního zakotvení, faktického fungování a reálného významu instituce královských rychtářů včetně jejího začlenění v systému zemské a zeměpanské  správy a včetně individuálních rolí královských rychtářů v sociálním organismu měst, v nichž působili.
D. Novotný  (v kontrastu k svému  poněkud apomiktickému pokusu o roztřídění představitelů i názorů dosavadní historiografie v úvodní kapitole) nazírá problematiku neschematicky a v celé její složitosti. Dosti zásadně reviduje převládající názor o jednostranné roli královských rychtářů jako orgánu panovníkova dohledu nad městy a účelového nástroje k prosazení habsburské centralizační a rekatolizační politiky. Ukazuje podstatně širší škálu a mnohostrannost jejich působení, přesvědčivě dokládá, že těžiště jejich činnosti bylo především v oblasti finanční, majetkové a fiskální, a upozorňuje na to, že kvalita vztahů mezi královskými rychtáři, městskými radami a městskými obcemi byla jiná, než se zpravidla předpokládá. Vyvinula se zde nejen účelná součinnost, ale i značná míra shody, dokonce zájmového ztotožnění, pramenící ostatně zcela přirozeně ze skutečnosti, že královskými rychtáři se bez výjimky stávali významní příslušníci místní měšťanské komunity.                         
Přestože práce Davida Novotného je, jak již bylo naznačeno, přínosná a bezesporu úspěšná, z pohledu oponenta je namístě poznamenat, že mohlo být dosaženo i více. Tím, že již na str. 9 opustil jasně předtím vymezenou kategorii královských věnných měst, definoval „své“ východní Čechy a nadále se již v toku textu nerozlišeně zabýval královským i věnnými městy východních Čech, připravil se Novotný o několik slibných možností.  Mohl například královská a věnná města zkoumat paralelně avšak důsledně odděleně jako dvě samostatné entity, srovnávat je navzájem, studovat vztahy a styky mezi nimi apod. To by snad dalo možnost přesněji stanovit specifika věnných měst ve srovnání s „běžnými“ (nebo také „horními“) královskými městy. A také možná postihnout případné odlišnosti ve  výběru, dosazování a působení jejich královských rychtářů. Několikrát opakované tvrzení, že věnná města představovala „poněkud“ specifickou skupinu, jež se však „téměř v ničem nelišila od měst královských“ (takto na str. 160), byť s odkazem na literaturu (F. Musila, P. Vorla), se ve velmi  podrobně koncipované odborné studii nezdá dostačující. Rozdíl mezi městy byl sice „pouze“ formálně právní a správní, nabízí se však hned několik konkrétních otázek, jako např.: Dosazovali královské rychtáře ve věnných městech titíž komorní komisaři jako v blízkých městech královských?  Bylo to v pozdější etapě vyhrazeno pouze podkomořímu či hofrychtéři věnných měst, nebo nikoli?  Nakolik byla věnná města výslovně odlišována (jmenována) v instrukcích pro královské rychtáře, v aktech královské komory, české kanceláře? Atd.
Sporné místo a tvrzení bylo v celém textu nalezeno pouze jedno: na str. 59 Novotný říká, že „v politické rovině bylo silné postavení zeměpána po roce 1547 erodováno ve prospěch stavů“ (s nejasným odkazem v pozn. 171 na královéhradeckou městskou knihu č. 18). I když autor dále vysvětluje, že míní nástup „sebevědomější generace kolem Viléma z Rožmberka, v němž si svou pozici našla také města“, tuto formulaci lze stěží akceptovat (nástup Rožmberka do nejvyšších zemských funkcí, komplikovaný navíc sporem s pány z Plavna, se odehrál až o deset let později, o jakékoli erozi přímé panovnické moci lze stěží mluvit za života Ferdinanda I. a už vůbec ne před augšpurským mírem).
S ohledem na mimořádné množství shromážděného faktografického materiálu a dílčích poznatků si disertační práce zasloužila propracovanější a více zobecňující závěr, nežli je připojený pětistránkový vpodstatě dovětek a zběžné resumé. Měly v něm být pregnantněji definovány vývody a závěry, k nimž D. Novotný dospěl v předchozích analytických kapitolách (a to ve srovnání s dosavadními poznatky, rozumí se především Františka Roubíka -  v čem jej potvrdil, doplnil, popřel). 

Závěry: 
Bez ohledu na uvedené dílčí připomínky je třeba posuzovanou práci Davida Novotného ocenit pro šíři a časový rozsah jejího záběru, pro maximální podrobnost výkladu, pro množství prostudovaných pramenů i pro badatelský přehled a erudici, s níž dané rozsáhlé téma zvládl. Mikrohistorický průřez více než sedmdesátiletou historií instituce královských rychtářů v královských a věnných městech východočeského regionu přináší v řadě aspektů nový vhled do problematiky sociální disciplinace středoevropské městské společnosti v první fázi raného novověku. Může vyvolat kritickou odbornou diskusi o vypovídacích možnostech a hranicích výzkumu dobových pramenů, o uplatněných metodických postupech, o možnostech komparace, popřípadě o širší platnosti a možnosti zobecnění závěrů, k nimž autor dospěl. V takové diskusi většina z Novotného vývodů dozajista obstojí. 

Hodnota posuzované práce spočívá v jejím enormním faktografickém bohatství. A také v tom, že  koncepce výkladu, která je jasná a přehledná,  vychází z látky samé, z řeči pramenů a z vnitřní logiky událostí.  K takovémuto přístupu  je ovšem nezbytná hlubší znalost obecných sociálně ekonomických a sociálně kulturních poměrů, stejně jako bezpečná orientace v dobové politické a náboženské realitě, založená na poznatcích nejnovějšího historického bádání. Také po této stránce zaslouží Novotný  absolutorium.       

Přestože se autor nedokázal bezezbytku vypořádat se všemi  problémy důsledně koncepčního metodologického i metodického zvládnutí rozsáhlé látky a jejího optimálního písemného podání, mohu s plnou odpovědností konstatovat, že posuzovaná práce je ve svých vývodech podnětná a že přináší podstatné badatelské výsledky. Prokazuje autorovu odbornou erudici i jeho připravenost k  náročnějším vědeckovýzkumným úkolům. Považuji proto tuto disertační práci za úspěšnou a vyhovující všem požadavkům. Doporučuji, aby byla připuštěna k obhajobě a aby se stala základem řízení o udělení doktorátu.

  V Praze dne 13. března 2012						

Doc. PhDr. Václav Ledvinka, CSc.