Katedra bohemistiky
Oponentský posudek na magisterskou diplomovou práci 

Autor: Bc. Pavla Hartmannová

Studijní obor: česká filologie

Název práce (česky/anglicky): Kritická reflexe próz Kateřiny Tučkové / The Critical Reflection of Prosaic Works by Kateřina Tučková

Oponent: PhDr. Jan Schneider, Ph.D.

Hodnotící kritéria | Hodnocení
| | 1,0–4
Soulad názvu práce s obsahem, schopnost formulovat cíl a závěry práce | 3
Teoretická podkladová koncepce, metodologie, terminologie | 3
Schopnost analýzy excerpovaného materiálu/předmětu výzkumu a následné syntézy | 2,7
Interpretace a argumentace | 2,7
Sekundární literatura, tvůrčí přístup, schopnost kritického komentáře | 3
Struktura práce, výstavba textu, prostředky odborného funkčního stylu, dodržení ortografické a gramatické normy | 2,3
Bibliografický a poznámkový aparát, jednotný způsob citací | 1,7
Výsledný průměr | 2,62

Pozn.: Pro hodnocení se používá tzv. jemná známková stupnice, tedy: 1,0 – 1,3 – 1,7 – 2,0 – 2,3 – 2,7 – 3,0 – 3,3 – 4.

Hodnocení písemné verze práce – návrh klasifikačního stupně, podpis vedoucího práce:

Na práci Pavly Hartmanové je patrné, že původní téma bylo jiné. Je totiž zjevné, že reflexe literárněkritického ohlasu prací Kateřiny Tučkové byla původně součástí projektu, který byl širší, a že měla vlastně doprovodný charakter: diplomantka chtěla interpretovat ne kritický ohlas, nýbrž samotné autorčino dílo. Dokládá to fakt, že na mnohých místech neinterpretuje a nehodnotí kritickou reflexi, nýbrž vlastní spisovatelčiny texty, a tím vybočuje mimo rámec tématu předložené práce. 
Z původního záměru zbyl úvod typu „život a dílo“. Nově vytýčený cíl, který autorka formuluje v úvodu práce, je však přinejmenším sporný: „Účelem bylo získat pokud možno nejširší kritický obraz tvorby Kateřiny Tučkové a na jeho základě odhalit, zda si profesionální kritici a laičtí recenzenti všímají stejných, nebo naopak jiných aspektů jejích děl, případně jak je hodnotí“ (s. 2). (A odpovídá na tuto otázku vůbec?) Konfrontace odborné kritiky s laickou pak ani není dokladem „liberálního“ přístupu, jak píše diplomantka na téže straně, ale zcela cíleným výběrem, který mohl mít svou výpovědní hodnotu, kdyby si autorka otázku položila v obecné rovině. 
Ovšem v tom případě by nemohlo stačit, aby diplomantka dělila kritiku jen podle toho, kam kdo píše, ale také např. podle generační příslušnosti, která může být (zdůrazňuji může) pro recepci próz Kateřiny Tučkové významná (to by bylo potřeba zjistit). 
Rovněž pracovní postup je problematický. Členění kritického ohlasu na pozitiva a negativa je mechanické a vede k popisnosti: autorka do těchto šuplíčků sbírá jednotlivé kategorie prozaického textu, nadto nebývá přesná. Už úvodní věta kapitoly 2.1 Pozitiva je výmluvná: „Nejlépe je kritiky na novele hodnocena prostá fabule a syžet, lehkost, s jakou působí děj spolu s užitým jazykem“ (s. 10). Tedy takřka vše. Jiným problémem je, že není vždy jasné, zda autorce něco vyčítá diplomantka, nebo parafrázuje názor nějakého recenzenta. I když se obávám, že většinou interpretuje Pavla Hartmanová – např. „Kateřina Tučková poutavě vypráví o osudech Němek, které se narodily na špatném místě a v nesprávně době. Jejich příběhy nás v mnohém překvapí, protože ne všichni víme o brněnském pochodu smrti, ale i v mnohém podpoří naše určité stereotypy, což může být čtenářsky vděčné“ (s. 18). Tady se zřetelně ukazuje i další problém: stylistická stránka práce. Můžeme uvést i další příklady. Vět (souvětí) typu „Můžeme tudíž konstatovat, že znalci současné české literatury vnímají zřetelně jeden současný tematický proud české prózy, znázorňující osudy lidí, kterých se nějak dotkly události 2. světové války, potažmo se stali účastníky či svědky odsunu německého obyvatelstva z Československa“ (s. 17) nalezneme v textu nemálo. Kromě šroubovanosti se vyznačuje mísením odborného stylu s pokleslou žurnalistikou: „Jeho dalším benefitem oproti ostatním prózám s podobnou tematikou bylo jeho zpracování“ (tamtéž).  
Ptám se rovněž, do jaké míry jsou funkční diplomantčiny úvahy o mediální kampani, která vydávání knih Kateřiny Tučkové doprovází? Ovlivňuje to kritiku, tedy kritickou reflexi próz? Jestli ano, lze říci, kterou kritiku a v čem? Stávají se snad někteří kritici agenty PR Kateřiny Tučkové? A musím ještě dodat, že i v podkapitole, kterou věnuje „medializaci románu“ Žítkovské bohyně, kterou považuji za nadbytečnou, jsou údaje, které s tématem nesouvisejí: např. když diplomantka píše: „Osobní prožitek s místem a lidmi, o kterých píše, je pro Tučkovou velmi důležitý. Při psaní Gerty Schnirch absolvovala noční pochod do Pohořelic, s kočárkem a batohem na zádech podobně jako její románová hrdinka. Při přípravě Žítkovských bohyň si chtěla vyšít místní kroj. Práce na něm ale byla časově náročná a odváděla Tučkovou od tvorby románu, tudíž si nakonec vyšila pouze čelenku“ (s. 56–57). Pokud by to autorka považovala za součást PR Kateřiny Tučkové, pak by to bylo v pořádku (a patřilo by to do této kapitoly, která ovšem překračuje téma práce). Ale snad tomu nevěří?
Myslím, že přínosné na reflexi reflexe děl Kateřiny Tučkové by bylo, kdyby se diplomantka pokusila pojmenovat obecnější problém, který z kritické recepce může vyplývat. Od dob Felixe Vodičky je známo, že analýza recepce díla pomáhá literárnímu historikovi, aby dílo zařadil do určitého uměleckého kontextu. Na kritice se vyjevuje, jaký smysl ve své době mělo. Pomáhá rekonstrukci dobové literární situace. Ukazuje, které hodnoty jsou v určité době klíčové, o které se vedou spory. Ale takové úvahy v práci postrádám.
  
Práci hodnotím stupněm D.

Náměty pro obhajobu: jsou obsaženy v textu posudku.

Datum a podpis oponenta MDP:

V Olomouci 20. 5. 2013