POSUDEK MAGISTERSKÉ DIPLOMOVÉ PRÁCE

Autorka: 	Gabriela Formánková
	Název: 	Hlaholské mše v kontextu oficiálně vydaného liturgického textu

	Téma práce je mi osobně blízké a z textu je znát, že zaujalo i autorku. V návaznosti na svou práci bakalářskou srovnává texty sedmi zhudebnění hlaholské mše od českých skladatelů s oficiálním mešním textem, který připravil a roku 1922 vydal náš přední paleoslavista Josef Vajs. Autorka tyto rozdíly registruje do všech detailů a místy uvažuje o důvodech, proč si skladatelé církevněslovanský mešní text upravovali. A shromáždila také hůře dostupné životopisné informace o těch skladatelích, kteří nejsou známí tolik jako Janáček a Foerster.
	Její vyjadřování sice v zásadě zachovává odborný styl a většinou i spisovnou normu, ale bohužel trpí častým opakováním stejných slov i stejných věcných informací, což činí text práce silně nepřehledným a čtenářsky obtížným. Pokud si autorka zvolila ten postup, že vždycky uvede jeden verš Vajsova znění a hned po něm odchylky v textech jednotlivých zhudebnění, pak si mohla sama usnadnit práci a textové rozdíly uvést jenom heslovitě a souhrnně. Nemusela se snažit každou z nich popisovat novou větou, zvlášť když se některé odchylky v textech pravidelně mnohokrát opakují.
	Odbornému stylu odporuje mimo jiné neustále opakovaný kondicionál typu chtěli bychom, ráda bych apod. V diplomových pracích z posledních let je to rozšířená móda, která ale ruší věcnou přesnost výkladu.
	Další nedostatek je nejednotná citační norma a nejasná bibliografie. Nepodařilo se mi nalézt odkazy na zkoumané zdroje, tedy na původní vydání partitur jednotlivých mší s texty. Nové vydání hlaholského misálu v Tkadlčíkově edici je pak chybně datováno v poznámkách i v bibliografii. Záhadný je sám počet zkoumaných textů. V kapitole nazvané „Autoři mší“ (s. 7) se píše, že byly vybrány „celkem čtyři mše od dvou různých autorů“, ale v úvodu (s. 5) se vyjmenovává sedm zhudebnění od pěti autorů a tomu také odpovídá analytická část práce.
	Přepis zkoumaných textů pro účely práce jistě nebyl jednoduchý, protože výchozí vydání pravděpodobně obsahují tiskové chyby, ale domnívám se, že si autorka mohla dovolit zavést v nich interpunkci podle současných pravidel. A když už uvedla texty jednotlivých zhudebnění v plném znění, mohla také vyznačit a pojmenovat ty pasáže, kde se vedle tzv. mešního ordinaria uvádí také proprium nebo tiché modlitby kněze. To se týká hlaholské mše Ladislava Kožušníčka (od s. 24), ale také pozoruhodného překladu eucharistického hymnu Pange lingua z latiny do staroslověnštiny (s. 17). Pouze v závěru autorka nekonkrétně zmiňuje, že Kožušníček „do své hlaholské mše zařadil několik pasáží inspirovaných Tridentským misálem“ (s. 75): nejsou inspirované, nýbrž prostě přeložené, a jde o misál Římský, nikoli Tridentský.
	Zajímalo by mě, jestli tzv. stupňová modlitba „Sudi mi, Bože“ (s. 28) je v dané hlaholské mši také zhudebněná, nebo uvedená jenom jako text k tiché recitaci. Dále: „U Foerstera zcela chybí úvodní verš Věruju v jedinago Boga“ (s. 49) – víme, proč? Dále: nejsem si jistý, jestli podoba Amin „pochází z řečtiny“ (s. 61). V syntakticky neúplné větě v prvním odstavci závěru (s. 74) se píše, že Vajsův misál platil „až do roku 1963“: je třeba upřesnit, že reforma katolické bohoslužby, vyhlášená na Druhém vatikánském koncilu, vstoupila v platnost až od adventu 1969.

	ZÁVĚR:
	Práce Gabriely Formánkové o textech vybraných zhudebnění hlaholských mší má přínosné téma a obsahuje cenné výsledky, ale prezentuje je velmi nepřehledně a nepříliš zvládnutým odborným vyjadřováním. Doporučuji ji k obhajobě a navrhuji hodnocení „dobře“.

Olomouc 8. 5. 2017                                            	doc. PhDr. Karel Komárek, Ph.D.,
	oponent.