POSUDEK MAGISTERSKÉ DIPLOMOVÉ PRÁCE
Autorka: 	Lucie Loníková
Název: 	Pravopisné a morfologické adaptace cizích proprií v češtině.
	Antroponyma a toponyma francouzského původu.

	Práce vznikla v rámci projektu ESF „Bohemistika: obor pro třetí tisíciletí“. Byla také prezentována v soutěži „Student a věda“, kde získala 1. místo. Sleduje skloňování francouzských vlastních jmen v českých komunikátech především z hlediska správnosti. Obsahuje z největší části popis a vyhodnocení zjištěných jevů, ale také některá zobecnění. Oceňuji mimo jiné to, že autorka začíná přímo u zkoumané problematiky a nezdržuje rekapitulacemi známých fakt o povaze vlastních jmen a adaptaci přejatých slov, jak se v diplomových pracích na příbuzná témata stává. Dále si cením toho, že autorka se vyjadřuje samostatně a také tak přistupuje k zjištěným faktům i k tvrzením odborné literatury. Její vyjadřování i jazyková a pravopisná stránka textu jsou na velmi solidní úrovni.
	Několik námětů k diskusi:
	1. Autorka čerpala z korpusu obsahujícího psané texty i přepisy mluvených komunikátů, zřejmě většinou publicistického stylu. Myslím, že tato skutečnost předznamenává závěry, ke kterým dospěla: dá se předpokládat, že v psané publicistice jsou texty aspoň v seriózních médiích korigovány, a proto většina zaznamenaných tvarů byla v souladu s kodifikací. Zůstává ovšem otázka, zda ony doslovné přepisy (mluvených) pořadů nebyly také jazykově upravovány; zdá se, že zjištěné „nesprávné“ tvary jmen mohou pocházet právě ze spontánních mluvených projevů, kde se dají očekávat.
	2. Autorka se zaměřila mj. na zdvojená osobní jména, pro francouzštinu tak typická. Při jejich obecném vymezení uvádí v souladu s odbornou literaturou, že jde o spojení dvou samostatných osobních jmen (mj. na s. 10). Je třeba upozornit, že aspoň z hlediska vývoje některé složky těchto jmen nejsou samostatné: jde o jméno Batiste, které vystupuje pouze ve spojení Jean Batiste, a též o komponent Saint, zásadně vždy předcházející křestnímu jménu: Saint Louis. Dále je otázka, zda jméno Marie, doložené ve zdvojených jménech jako Jean Marie apod., vystupuje samostatně u nositelů mužského rodu.
	3. Autorka eviduje a také soustavně komentuje vedle chyb tvaroslovných také překlepy a pravopisné chyby; myslím, že by bylo užitečné tyto údaje „vytknout před závorku“, protože nemají stejnou důležitost jako zkoumané morfologické jevy.
	4. Autorka uvádí dva základní pohledy na nahrazování typických francouzských písmen českými: Pravidla českého pravopisu tento postup umožňují, jiné příručky ho označují jako závažnou chybu. Nabyl jsem dojmu, že autorka se kloní spíš k druhému pohledu. Je možno uvést, jaké důvody pro to má? Odhaduji, že francouzsky psaná publicistika si nedělá pokaždé starosti s přesným zápisem speciálních českých písmen a znaků. 
	5. Autorka hájí psaní s rozlučníkem (u jména Delanoë) a argumentuje, že tento znak existuje i ve slovenštině nebo němčině; ano, ale nemá tam funkci rozlučníku. (Nicméně v daném případě jsem pro zachování znaku, už pro jeho technickou dostupnost.)
	6. Domnívám se, že autorka mohla více zohlednit vliv buď psané, nebo naopak vyslovované podoby jména na jeho začlenění ke skloňovacímu vzoru. Tak by se dalo vysvětlit užívání gen. Hortefeuxa, dat. Francoisu i dalších tvarů. Bylo by i přesnější tvrzení „jednotlivé deklinační formanty jsou připojovány přímo k nominativu“ (s. 20): u jednoho z příkladů, jména Amiens, je jiná situace v psané a jiná v mluvené podobě.
	7. Drobné upozornění jazykové: s. 14: „V 17. století ho nahradil Rituale Romanum, který upozorňoval /.../“ – u latinského názvu bychom mohli zachovat střední rod a přizpůsobit mu syntakticky shodné tvary.
	Práci Lucie Loníkové rád doporučuji k obhajobě.

Olomouc 20. 5. 2010                                            	doc. PhDr. Karel Komárek, Ph.D.,
	oponent.