Katedra bohemistiky
Posudek na bakalářskou diplomovou práci

Autor: Kristýna Bajerová

Studijní obor: Společenské vědy se zaměřením na vzdělávání a Česká filologie

Název práce: Sémiotické koncepty v gramatikách DNA – Semiotic concepts in DNA grammars

Vedoucí práce: Mgr. Dan Faltýnek, Ph.D.

Hodnotící kritéria	Hodnocení	
		 1,0–4	
Soulad názvu práce s obsahem, schopnost formulovat cíl a závěry práce	1,3	
Teoretická podkladová koncepce, metodologie, terminologie	1,3	
Schopnost analýzy excerpovaného materiálu/předmětu výzkumu a následné syntézy	1,5	
Interpretace a argumentace	1,5	
Sekundární literatura, tvůrčí aplikace, schopnost kritického komentáře	1,5	
Struktura práce, výstavba textu, adekvátnost použitých stylistických prostředků, dodržení ortografické a gramatické normy	2,0	
Bibliografický a poznámkový aparát, jednotný způsob citací	1,3	
Výsledný průměr	1.48	

	Kristýna Bajerová ve své bakalářské diplomové práci představuje návrh gramatického modelu DNA a proteosyntézy, který na konci šedesátých let formuloval Roman Jakobson, a snaží se jej zhodnotit z hlediska sémiotické relevance. Roman Jakobson v entuziastických počátcích výzkumu molekulární biologie svým příslovečným dynamizujícím způsobem ukázal na analogie jazyka a DNA a vnesl do debaty o kódové podobě tzv. genetické informace nové téma, a to izomorfismus či systémovou příbuznost DNA a jazyka. Kristýna Bajerová si bere do rukou Jakobsonovy texty na toto téma a snaží se zjistit, do jaké míry mohou představovat vědecky korektní koncept a jak vůbec vysvětlují onu jazykovost genetického založení živého tvaru.

Česká lingvistika disponuje řadou relevantních článků, které interpretují Jakobsonovy lingvistické aktivity, příkladem mohou být články Daneše, Komárka, Lešky, existují vynikající studie o Jakobsonově vědeckém a osobnostním profilu, zde může být příkladem Sériotovo, Tomanovo a Gvoždiakovo jméno. Téma Jakobsonova přesahu do molekulární biologie ale zpracováno příliš není, a to v celosvětovém kontextu. Dokonce se dá poznamenat, že hodnocení Jakobsonových analogií DNA a jazyka je potřebné, protože když už se k němu odkazuje (tak činí např. F. Daneš v článku Xenismy v současné češtině), tak s nepochopením tematiky a se značnou mírou desinterpretace. Práce Kristýny Bajerové tak vyplňuje snadno identifikovatelnou mezeru v reflexi díla Romana Jakobsona a také v oblasti gramatického či jazykového pojetí DNA. Tato mezera by se při hodnocení diplomantčiny práce nezaplněná nemusela zdát, o Jakobsonových analogiích v nedávné době píše Markoš s Faltýnkem (např. článek Languege metaphors of life, Biosemiotics). Srovnáme-li ovšem Bajerové přístup a znění zmíněného textu, zjišťujeme, že diplomantka je v tomto směru zcela individuálně vyhraněna a k tématu se přibližuje vlastní cestou, argumentuje v mnohém odlišně a její rozhodnutí o povaze sémiotického charakteru DNA je jiné, než ve zmiňovaném textu. To je třeba poznamenat k možnostem interference zmiňovaným textem, který Bajerová navíc necituje, neuvádí v literatuře, protože jej nepoužívá. Tento drobný exkurz jen podtrhuje samostatnost Bajerové v nakládání s tématem a originalitu práce.

	Z hlediska analogií jazyka a DNA je možno Jakobsonův koncept považovat za v jistém smyslu antikvovaný. Dnešní literatura na toto téma jej cituje, ale spíše s historicky kontextualizačním záměrem. Nedá se říci, že by sporý Jakobsonův návrh doznal širší reflexe, a to až na výjimky, které v diplomové práci Kristýna Bajerová zaznamenává. Roman Jakobson jako zakladatel moderní sémiotiky, parafrázujeme-li U. Eca, svým sémiotickým zhodnocením povahy DNA nezaložil pokračující trend či školu, naopak lze říci, že se oblast biosémiotiky vyvíjela téměř zcela mimo téma sémiózy založené DNA. Toto téma se v relativně disperzním diskurzu objevuje později a dnes představuje sice nekompaktní, ale jasně definovanou vědeckou oblast. Vztáhnout k ní Romana Jakobsona s jeho zanícením pro jazykový charakter DNA se nejen nabízí, ale z hlediska regulérního hodnocení jeho představy gramatické povahy DNA je to nutné. A to je také podstatná složka práce Kristýny Bajerové. Ta si bere ke konfrontaci s Jakobsonem novější znakové a gramatické koncepty DNA a v interpretaci Jakobsona se jich přidržuje jako výchozích inspirací a korektivů (jedná se o práce E. Trifonova, M. Barbieriho, S. Jiho atd.). To ovšem neznamená, že by se i vůči nim nevymezovala.

	Kristýna Bajerová svou práci koncipuje tak, že postupně ověřuje, jak se analogie R. Jakobsona vztahují k základním sémiotickým či lingvistickým konceptům jako je arbitrárnost, linearita, figurální systém, dvojí artikulace atd. Tento postup je výkladově značně výhodný. V tom, jak diplomantka postupuje, a především v tom, jak se jí daří naplňovat kritiku gramatického pojetí DNA, vidím největší přednost práce. Kristýna Bajerová nepředkládá závratně rozsáhlou sémiotickou kompetenci v podobě citované literatury a kontextualizačních poznámek, neorientuje se v problematice molekulární biologie na základě nejnovějších článků v předních časopisech oboru, její přístup je cenný právě díky tomu, že se snaží úsporně, ale co nejregulérněji uchopit abstraktní sémiotické koncepty, které ale mají v analyzovaných kódových strukturách značně neabstraktní konsekventy, jako je např. exprese DNA. K tomu jí slouží základní sémiotická literatura, kterou svým způsobem reinterpretuje a předkládá čtenáři k užití na plánu hierarchické struktury DNA a proteinů. Stejně jako se sémiotickou tematikou nakládá Kristýna Bajerová i s tou  molekulárně biologickou, snaží se jednoduše popsat, jakou strukturu má DNA a především jak se tato struktura vztahuje k translačnímu a transkripčnímu procesu a konformaci a funkci proteinu. Ve výsledku tak vzniká text, který je velice přístupný čtenáři, který není příliš obeznámen ani s jednou s oblastí, sémiotikou a molekulární biologií. Kristýna Bejerová se pokusila na základní úrovni oběma oblastem porozumět, zcela svým způsobem je vzájemně aplikovat na téma jazykovosti DNA, to se jí podařilo a tuto svou znalost vtělila do velice přístupného textu, který by mnoho zájemců o téma zdárně a bezpředpokladově dovedl k regulérní představě o problému.

	V mnoha ohledech nemohu se závěry práce souhlasit. Nemohu se spokojit s tím, jak Kristýna Bajerová instaluje v popisu proteosyntézy obsahovou rovinu. Ta u ní zůstává substancializovaná v konformovaném řetězci proteinu, tedy v podstatě/příčinnosti jeho funkce. Přes hranici arbitrárnosti naprosto korektně, tak jak by to činil každý jazykovědec, nalézá obsah ve struktuře proteinu, to je ale sémioticky problematické, příliš pomalu, nedůsledně, to opouští definici obsahu jako stringu. Ale tento přístup Kristýny Bajerové je individuální, neslučuje se s žádným inspiračním zdrojem, je to její biosémiotická koncepce. A je třeba dodat, že ve vztahu k oněm inspiračním zdrojům o mnoho sémioticky pokročilejší. Z toho také vyplývá, že její kritika Jakobsona je naprosto na místě, a je zcela odsouhlasitelná. Nejen že sémioticky regularizuje Jakobsonovu koncepci, tedy ji ruší, ale posouvá současné biosémiotické koncepty, vybírá z nich odpovídající systémové předpoklady a klade je nově vedle sebe v inspirativní biosémiotické teorii. V oblasti biosémiotiky je to velice šťastný moment. Z mého pohledu je jen třeba pokročit přes druhou arbitrární hranici, konformační faktory. Za ní bych já teprve očekával obsahovou rovinu, dosahovatelnou proteonomickým instrumentáriem či nahraditelnou metajazykem popisu behaviorální reakce buňky. To je již ale téma k rozboru v další biosémiotické konfrontaci, do níž se Kristýna Bajerová může směle pustit.

	Nedostatkem práce je její formulační roztříštěnost. Ke koncepci Kristýny Bajerové se čtenář dostává na základě její kritiky vybraných popisů znakovosti DNA a proteosyntézy. Pro čtenáře je nutné si celkový pohled na tuto znakovost kompletovat z postupně vrstvených kritických komentářů. Je tak jistě naplněna forma vhodná pro diplomovou práci, čtenář se ale může nechat zlákat vidinou jasného přednesení celé koncepce, jíž se mu nedostává, musí se vracet textem a rekonstruovat si ji sám.

	Diplomová práce Kristýny Bajerové představuje funkční a platnou kritiku Jakobsonova gramatického pohledu na DNA a proteosyntézu. Volí si závažné téma z oblasti historie biosémiotiky a obohacuje je o současné koncepce. I ty náležitě hodnotí a dobírá se k vlastnímu názoru na to, proč je živé sémiotické, proč je nutné procesy proteosyntézy považovat za znakové. Vhodně je pro to užita skladba základních sémiotických konceptů, jejichž zapojení do jednotlivých koncepcí Kristýna Bajerová testuje. Práce je místy formulačně zkratkovitá či rozvolněná, přesto ji lze po formální stránce považovat za adekvátní. Kristýna Bajerová využila svých sémiotických znalostí a základních znalostí molekulární biologie a vytvořila text, který je lákavým vstupem do biosémiotického tématu znakového procesu proteosyntézy, je v jistém smyslu jedinečným bezpředpokladovým vstupem do tématu pro libovolného čtenáře. To z ní činí motivující text se šťastně zvolenou koncepcí a s velkou množinou modelových čtenářů. Doporučuji ji k obhajobě, a navrhuji hodnocení nejvyšším stupněm.

Náměty pro obhajobu:

Mohou a nemusejí vyplývat z těla posudku.

Datum a podpis vedoucího práce:

Hodnocení průběhu obhajoby (prezentace, odpovědi na otázky a připomínky z posudků, diskuse v plénu) – návrh klasifikačního stupně:

Výsledné hodnocení –klasifikační stupeň:

Datum a podpis vedoucího komise pro obhajoby BDP: