Katedra bohemistiky
Posudek na magisterskou diplomovou práci

Autor: Renata Hrubá

Studijní obor: česká filologie

Název práce (česky/anglicky): Grandhotel Jaroslava Rudiše: Román a film / Jaroslav Rudiš’s Grandhotel: Novel and film

Oponent: Mgr. Jiří Hrabal, Ph.D.

Hodnotící kritéria	Hodnocení	
		 1,0–4	
Soulad názvu práce s obsahem, schopnost formulovat cíl a závěry práce	2,0	
Teoretická podkladová koncepce, metodologie, terminologie	3,0	
Schopnost analýzy excerpovaného materiálu/předmětu výzkumu a následné syntézy	2,3	
Interpretace a argumentace	2,7	
Sekundární literatura, tvůrčí aplikace, schopnost kritického komentáře	2,7	
Struktura práce, výstavba textu, adekvátnost použitých stylistických prostředků, dodržení ortografické a gramatické normy	2,7	
Bibliografický a poznámkový aparát, jednotný způsob citací	1,7	
Výsledný průměr	2,4	

Pozn.: Pro hodnocení se používá tzv. jemná známková stupnice, tedy: 1,0 – 1,3 – 1,7 – 2,0 – 2,3 – 2,7 – 3,0 – 3,3 – 4.

Hodnocení písemné verze práce – návrh klasifikačního stupně:

D

Náměty pro obhajobu:
1) Čím Vás ovlivnilo pojetí adaptace Lindy Hutcheonové? Co jste z jejího teoretického uvažování v práci využila?
2) Lze opravdu považovat větu, kterou citujete – „K tomu se ještě dostanu.“ – za prolepsi, jak uvádíte (mj. s. 31)?
(Další otázky plynou z kritických výhrad v posudku níže.)

Další poznámky k práci, kritické připomínky:

Diplomantka Renata Hrubá si jako svůj diplomový úkol zvolila komparaci Rudišova románu Grandhotel a Ondříčkova filmu Grandhotel, k němuž napsal námět a scénář sám autor románu. Jak uvádí sama diplomantka, Rudišův scénář vznikal souběžně s psaním románu, proto diplomantčino rozhodnutí považovat Ondříčkův film za adaptaci Rudišova románu není zcela korektní. Především však není korektní její zdůvodnění, proč bude film za adaptaci románu považovat. Uvádí: „Naopak o to více bude tento posun čistší, bez zásahů jiných autorů a jejich názorů. Jde o tvůrčí proces jednoho autora (…), který příběh zpracoval ve dvou různých médiích.“ (s. 1) Přestože má Rudiš jako scénárista jistě na tvorbě filmu podíl, autorem adaptace je Ondříček, nikoli Rudiš. Neumím si představit, že by film vznikl bez „zásahů a názorů“ režiséra. Jak se ukáže při čtení DP, je si toho vědoma i diplomantka (např. s. 16). Bohužel kontradikce ve vyjádřeních, vznikající snad z formulačních nepřesností, jsou v textu přítomny v množství ne zrovna malém. Kvalitu DP snižuje rovněž množství opakující se tvrzení na vícero místech v textu.
Obezřelost vůči diplomantčině psaní ve mně vyvolala už první věta DP, v níž uvádí, že bude komparovat „jeden příběh“, zprostředkovaný „dvěma odlišnými médii – filmem a románem“ (s. 1). Román je žánr, nikoli médium. Tyto pak dále nazývá dokonce „mediální systémy“ a následuje věta: „V performativním médiu na rozdíl od románu je příběh obohacen o vizuální a zvukovou stránku, přesto se stále snaží ve svém pojetí adaptace zachovat podstatu předlohy.“ (s. 1) Nevím, co diplomantka chtěla touto větou sdělit, ale tvrzení, že se příběh ve svém pojetí adaptace snaží zachovat podstatu předlohy, nedává smysl.
Jako teoretické východisko pro svá adaptační zkoumání si diplomantka zvolila práce Lindy Hutcheonové a Seymoura Chatmana, což je samo o sobě přijatelné a z mého pohledu dostatečné. Nepochopitelné je však tvrzení: „Následně přejdeme k analytické části naší práce, v jejímž úvodu krátce srovnáme knihu Grandhotel a film Grandhotel, jejich vztah, hodnocení kritiků a autorské záměry – pojednáme zde tedy o těch aspektech obou děl, na které ve strukturalisticky pojatém rozboru není místo…“ (s. 2) Chce snad diplomantka tvrdit, že strukturalisty nezajímá „vztah“ mezi díly, soudy kritiků či „autorské záměry“?
V první kapitole – „Literatura a film“ – diplomantka opakuje „příručkové“ informace o rozdílu mezi literaturou a filmem. Výklad postrádá argumentativnost, nad jednotlivými tvrzeními se nerozvažuje. Tato část práce příliš nepřispívá k splnění diplomového úkolu, avšak je napsána lépe než úvod a nelze ani říci, že je zcela redundantní. Je spíš příliš obecná, vágní a ne-kritická.
Užitečnějšími shledávám pro diplomový úkol kapitoly 2 a 3, v nichž diplomantka formuluje svůj přístup k adaptaci. I zde se však objevují věty velice banální, kterými je práce zbytečně zanesena: „Režisér hledá vlastní uchopení látky, vkládá do díla kus individuality a dělá to přes riziko diváckého nepochopení. Režisér by měl původnímu dílu dobře rozumět, u diváka se při recepci adaptace nutně nevyžaduje znalost literární předlohy… (s. 9). A rovněž věty, jež jsou gramaticky i formulačně chybné: „Postoj Lindy Hutcheonová k adaptacím si klade jiné cíle než ryze strukturalistický přístup Seymoura Chatmana.“ (s. 11)
Problematické je diplomantčino používání naratologických pojmů, zejména pak pokud jde o filmový narativ. Využívá zejména terminologii Chatmana a Hutcheonové, občas se jí do toho připletou i pojmy jiné – např. fokalizátor (s. 19), jehož význam není objasněn. 
Diplomantka sice chápe problematičnost použití pojmu vypravěč ve filmu, avšak z neznámého důvodu se rozhodne s pojmem naložit tímto způsobem: „Vypravěčem se ve filmu vlastně stává kameraman, který určuje spolu s režisérem, jaké pohledy nám zprostředkuje…“ (s. 18) Je pravda, že ve filmové teorii existuje pojetí, které jako vypravěče chápe „kameru“, avšak není mi jasné, proč si ho diplomantka zvolila. Především mi však není jasné, zda si diplomantka uvědomuje, že takto vymezený pojem vypravěč nabývá zcela odlišného významu, než jaký má v literární naratologii, a konkrétního vypravěče ve filmu a vypravěče v literárním díle pak s pomocí tohoto pojmu nelze vůbec srovnávat, neboť termín je sice stejný, ale jeho význam zcela odlišný.
A jak potom nakládat s pojmy vypravěč (který znamená vlastně kameru) a fokalizátor – když tato pojmová dvojice má primárně sloužit k rozlišení „toho, kdo mluví“ a „toho, kdo vnímá“? 
Je-li vypravěčem kamera, co znamená, že vypravěč ve filmu Grandhotel je „vševědoucí“ a „všudypřítomný“, jak diplomantka tvrdí? (s. 18)
Diplomantka zřejmě chápe správně pojem „narativní sebereflexivnosti“, avšak následující věty jejímu vymezení tohoto pojmu neodpovídají: „Příběh po této výpovědi tedy náhle vnímáme jako události zpětně akcentované, sepisované, nikoli bezprostředně prožívané. Tento fakt rovněž poukazuje na vypravěčovu sebereflexivnost, jelikož psané vyprávění je lépe stylisticky a sémanticky ‚korigovatelné‘ nežli např. proud vědomí…“ (s. 18–19)
V podkapitole „Postavy“ slibuje diplomantka zodpovědět otázky: „…jakou funkci plní postavy Grandhotelu. Jak se podílejí na rozvoji příběhu a jakou roli hrají ve významové výstavbě díla – ať knihy [sic!], či filmu.“ (s. 22) Bohužel na dobře položené otázky nepřichází adekvátní odpovědi. Očekával bych, že diplomantka na základě znalostí prací zabývajících se „logikou děje“, představí postavy jakožto funkce v rámci „sítí“ utvořených podle kauzality jednání, nic takového však v DP obsaženo není. Pojednání o postavách sestává převážně s pojmenování role postavy a s popisu vlastností a činů postav.
Diplomantka tvrdí, že ve své analytické části vychází z teze L. Hutcheonové o obousměrném pohybu při intepretaci literárního díla a jeho filmové adaptaci (s. 61). Ve skutečnosti však spíš srovnává (zjednodušeně řečeno), zda je v románu to, co je ve filmu, resp. zda ve filmu něco chybí, nebo zda je tam něco navíc. Reflexe projekce diplomantčiny recepce filmové adaptace do interpretace románu v DP přítomna není, alespoň ne v míře odpovídající přijatému východisku.
Kapitoly DP věnované času, prostoru a událostem (a příběhu) jsou na přijatelné úrovni, až na některé nepřesné formulace. Bohužel však musím konstatovat, že v podání diplomantky se naratologické uvažování jeví jako pouhá deskriptivní činnost identifikující „formu“ díla. 
V závěru práce se diplomantka věnuje „motivům“ v románu a filmu. Zapomene na Chatmana a Hutcheonovou a začne uvažovat jako Hodrová. Na psí tělo nasadí kočičí hlavu, ale aspoň je bytost celá, tj. má požadovaný rozsah. Proč například o „motivu“ hory nepojednala v části o prostoru? DP kapitolou o „motivech“ pozbývá metodologické koherence. Navíc diplomantka zmiňuje některé motivy přítomné v knize či ve filmu, všímá si některých, které ve filmu chybí, ale k žádné komparaci vedoucí k určení diferencí v celkových významových výstavbách těchto dvou děl vlastně nedojde.
Diplomová práce zdaleka není prosta chyb a překlepů (např. Foster m. Forster – s. 26 ad. – dokonce mé jméno je citováno na tolika místech chybně, že jsem se musel podívat do rodného listu, jestli se opravdu jmenuju tak, jak si myslím), evidentně  postrádá závěrečnou korekturu. Stylisticky rovněž není DP na nejlepší úrovni. 
Diplomovou práci připouštím k obhajobě a písemnou verzi hodnotím stupněm D.

Datum a podpis oponenta:
Mgr. Jiří Hrabal, Ph.D.
 15. 1. 2015