Katedra bohemistiky
Posudek na magisterskou diplomovou práci 

Autor: Zuzana Haraštová

Studijní obor: Historie – česká filologie

Název práce (česky/anglicky): Nad severomoravskými procesy s čarodějnicemi / Over Witchcraft Trials In Northern Moravia

Oponent: Mgr. Erik Gilk, Ph.D.

Hodnotící kritéria | Hodnocení
| | 1,0–4
Soulad názvu práce s obsahem, schopnost formulovat cíl a závěry práce | 2,3
Teoretická podkladová koncepce, metodologie, terminologie | 2,0
Schopnost analýzy excerpovaného materiálu/předmětu výzkumu a následné syntézy | 1,7
Interpretace a argumentace | 2,0
Sekundární literatura, tvůrčí přístup, schopnost kritického komentáře | 2,0
Struktura práce, výstavba textu, prostředky odborného funkčního stylu, dodržení ortografické a gramatické normy | 2,0
Bibliografický a poznámkový aparát, jednotný způsob citací | 1,0
Výsledný průměr | 1,86

Pozn.: Pro hodnocení se používá tzv. jemná známková stupnice, tedy: 1,0 – 1,3 – 1,7 – 2,0 – 2,3 – 2,7 – 3,0 – 3,3 – 4.

Hodnocení písemné verze práce – návrh klasifikačního stupně, podpis vedoucího práce:

Velmi dobře

Náměty pro obhajobu – vyplývají z níže uvedených poznámek

Další poznámky k práci, kritické připomínky:
Předpokládám, že diplomandka záměr i výsledek svého výzkumu představí, stejně jako postup a strukturu své práce, proto se ve svém posudku zaměřím na sporné, diskutabilní či problematické body její práce. Prvním takovým momentem je již samotný titul, který slibuje mnohem komplexnější uchopení problematiky, než který práce následně přináší. Chtěla-li autorka zachovat obecný název, dala se tato diskrepance vyřešit zpřesňujícím  a vymezujícím podtitulem. 
Co se týká odborného stylu její práce, je celkem s podivem, že Zuzana neužívá autorského plurálu, který je přece jen standardním postupem. Přestože diplomandka přesně ví, co vyzkoumala a co chce sdělit, není možné její psaní označit za konsekventní. Autorka totiž velmi často odbíhá k podružnostem, margináliím, které sice naštěstí většinou uzavírá do poznámek pod čarou, ale i tak jsou vzhledem k jejímu badatelskému záměru zcela irelevantní a nefunkční. Je docela kontraproduktivní odvádět čtenářskou pozornost k detailům typu, kdo byl dědečkem historika Spurného atp. Můžeme sice pochválit diplomandku, co všechno zjistila důkladným studiem, ale domnívám se, že i v historiografii je třeba mít na paměti určitou míru faktů. 
Překlepů je v rozsáhlém textu poměrně málo, jisté problémy má ovšem diplomandka s interpunkcí a psaním příslovečných spřežek. Mnohem více mě ovšem zaráží povrchní způsob, jakým se autorka věnuje oběma analyzovaným literárním textům Václava Kaplického, tedy románu Kladivo na čarodějnice a nerealizovanému dramatu Inkvizitor. Jistě, diplomová práce není primárně zaměřena interpretačně, ale přece jen omezit se na reprodukci děje mi u bohemistky připadá neuspokojivé. Podobně v pasáži věnované recepci románu se jako absurdní jeví vyzdvihování pozitivního hodnocení z pera historiků otištěných v regionálních periodikách a naopak zatracování negativní „dobové kritiky z regionu Čech“ (sic!; 66), kterou diplomandce navíc reprezentuje jediná recenze Jaroslava Vaníčka z časopisu Plamen. V této souvislosti je poněkud zarážející snaha zastávat se uměleckých kvalit Kaplického románu a autora doslova obhajovat. Vždyť diplomandka si jako bohemistka musí být vědoma, že Kaplický byl vskutku zastáncem Jiráskova konceptu historické prózy, která má především popularizovat historiografické poznatky a prostřednictvím minulosti vychovávat současné čtenáře, koncepce, jež byla ovšem přinejmenším od časů Vladislava Vančury a Jaroslava Durycha definitivně překonána a v šedesátých letech byla téměř anachronismem. Stačí srovnat Kaplického román s texty Körnerovými, Daňkovými nebo i Neffovými a rozdíl v autorském přístupu k dějinám je ihned patrný.  
Na s. 18 autorka píše, že bude k románu přistupovat jako k historiografickému prameni. V pořádku, takový přístup je samozřejmě legitimní a nelze s ním polemizovat. Proč ovšem vzápětí prohlásí, že se „nebude zabývat otázkou vztahu mezi reálným a fikčním světem, který Václav Kaplický (ne)vytvořil“? Znamená to tedy, že pokud se autor prozaického textu drží historických faktů, nevytvořil v něm fikční svět???? K takovému tvrzení nás přece historická věrohodnost fikčního narativu, kterým Kaplického román je, ať chceme nebo nechceme (a byl tak rovněž posuzován a vnímán), rozhodně neopravňuje. Postup Zuzany Haraštové ilustrující reciproční vztah mezi historikem a spisovatelem, mezi historií a uměním, jež se vzájemně inspirovaly a ovlivnily, je velmi podnětný, ale zároveň ji zavedl až k příliš jednostrannému podlehnutí jednoho přístupu druhému, tedy vyzdvihování vědeckých poznatků nad umělecké zobrazení tématu. 
A ještě poznámka metodologická: autorka svoje právo pojímat beletristický text jako historiografickou knihu podpírá některými názory, jež ukazují podobnosti mezi oběma přístupy (M. Řepa, H. White, R. Scholes – R. Kellog). V době postmoderní relativizace není takový názor, přiznávající, že psát historii vlastně neznamená nic jiného než vyprávět a interpretovat podobně jako v moderní próze, nijak ojedinělý. Stejně reprezentativní jsou ovšem hlasy varující před takovým zjednodušováním a směšováním obou oblastí, vedla P. Ricoeura jsou to rovněž Aleš Haman a především teoretik fikčních světů Lubomír Doležel, který rozlišení fikčního a historického narativu zasvětil svoji poslední knižní studii Fikce a historie v období postmoderny (2008).

Datum a podpis oponenta MDP:
V Lublani 22. května 2011