Author: Vrajova
Last saved by: Jiří Hrabal
Company: UP Olomouc

Katedra bohemistiky
Posudek na magisterskou diplomovou práci

Autor: Pavlína Neumannová

Studijní obor: česká filologie (jednoobor)

Název práce (česky/anglicky): Edgar Dutka: autorská monografie / Edgar Dutka Writer’s Monography

Vedoucí práce: prof. PhDr. Lubomír Machala, CSc.
Oponent: Mgr. Jiří Hrabal, Ph.D.

Hodnotící kritéria | Hodnocení
| | 1,0–4
Soulad názvu práce s obsahem, schopnost formulovat cíl a závěry práce | 1,3
Teoretická podkladová koncepce, metodologie, terminologie | 3,0
Schopnost analýzy excerpovaného materiálu/předmětu výzkumu a následné syntézy | 2,0
Interpretace a argumentace | 1,7
Sekundární literatura, tvůrčí aplikace, schopnost kritického komentáře | 1,7
Struktura práce, výstavba textu, adekvátnost použitých stylistických prostředků, dodržení ortografické a gramatické normy | 1,3
Bibliografický a poznámkový aparát, jednotný způsob citací | 1,0
Výsledný průměr | 1,9

Pozn.: Pro hodnocení se používá tzv. jemná známková stupnice, tedy: 1,0 – 1,3 – 1,7 – 2,0 – 2,3 – 2,7 – 3,0 – 3,3 – 4.

Hodnocení písemné verze práce – návrh klasifikačního stupně:
2

Náměty pro obhajobu (formou otázek):

1. Bylo by možné najít v Dutkových prózách ještě nějaké výrazné téma, o němž jste v práci nepojednala? (To nemíním jako výhradu.)
2. Dalo by se v prvních třech povídkách souboru Staženi z kůže ze tmy vycházíme („Moje středoevropská famílie“, „Tátovy narozeniny“ a „Pod vodou“) vysledovat něco společného z hlediska narativní výstavby ?

Další poznámky k práci, kritické připomínky:

Pavlína Neumannová si jako svůj diplomový úkol vytýčila sepsat monografii o Edgaru Dutkovi (jakožto o prozaikovi).
V 1. kapitole diplomantka zpracovává životní osudy autora a po přečtení celé práce jsem nabyl dojmu, že tohle je žánr (biografie), který diplomantce vyhovuje nejlépe. Text je plynulý, na velmi dobré stylistické úrovni.
2. kapitola je obecnou charakteristikou Dutkovy prozaické tvorby: mísí se zde informace o vzniku děl, o jejich recepci i obdržených cenách, o způsobech vyprávění, o tematické výstavbě próz apod. Bylo by proto vhodné informace podané v této kapitole utřídit do podkapitol, které diplomantka v rámci jiných kapitol využívá. 
V následujících čtyřech kapitolách se diplomantka věnuje těm tématům v Dutkově tvorbě, která spatřuje jako klíčová: reflexi autorovy matky v jeho díle, tematizaci smrti, emigraci a tělesnosti a erotice.
Třetí kapitola „Reflexe matčiny osobnosti v autorově prozaickém díle“, v níž se prolíná diplomantčino vyprávění o událostech a lidech aktuálního světa a o událostech a postavách fikčních světů, je zřetelně především odpovědí na otázku: Co se z událostí známých o životě autorovy matky promítlo do Dutkových prozaických textů? Diplomantka například uvádí: „Konstatováním, že matka nalezla útočiště ve vzdálené zemi a otec jejího syna je neznámý, podobnost Petra se samotným autorem končí.“ (s. 19); nebo: „Na rozdíl od románového Petra a také své sestry autor popírá, že by pociťoval vůči matce výčitky pro její rozhodnutí dosáhnout vlastní svobody...“ (s. 19)
Diplomantčin přístup k literatuře tíhne k „biografismu“. Jistě, můžeme srovnávat zapsané události z autorova života s událostmi fikčního příběhu a hledat rozdíly, shody a podobnosti. Ale proč tak činíme? Je úkolem badatele v oblasti literatury zjišťovat míru korespondence mezi událostmi a postavami (a vztahy mezi nimi) příběhu na jedné straně a událostmi a lidmi, jež kdysi náleželi skutečnému světu, na straně druhé. Ptám se zde po účelu takového počínání a po vykazatelnosti takto pojaté korespondence.
I v dalších kapitolách jsou rozesety poznámky o „autobiografických prvcích“ v Dutkových prózách. Například na s. 53 diplomantka charakterizuje dětského vypravěče Bena Klena a o jeho promluvách tvrdí: „Ben Klen přebírá Dutkovy autobiografické atributy.“ Nevím, jak by diplomatka chtěla toto tvrzení doložit.
Kapitoly o smrti, emigraci a tělesnosti a erotice jsou (stejně jako kapitola o reflexi matky) dobře zvolené (jde vskutku o zásadní témata Dutkových próz), avšak jsou spíše popisného charakteru. Zejména v kapitole o tělesnosti a erotice diplomantka uvádí výčet erotických situací či situací souvisejících s lidskou nebo zvířecí tělesností či sexualitou, které se v Dutkových prózách objevují, eventuelně si všímá, jak a kým jsou podány, ale nad jejich funkcí a významem příliš neuvažuje. Vzhledem k tomu, že otázka tělesnosti a erotiky patří od šedesátých let dvacátého století v uvažování o literatuře k těm otázkám, které se těší nepřetržité oblibě, patřilo by se, aby diplomatka ke zpracování tohoto tématu využila alespoň nějakou sekundární literaturu.
Výhrady bych měl rovněž k některým diplomantčiným vývodům plynoucím z její interpretace. Např. o souboru povídek Staženi z kůže ze tmy vycházíme diplomantka tvrdí: „Vzhledem ke zřetelné intenci souboru se autor neubrání morálnímu apelu podtrhujícímu didaktický rozměr příběhů...“ (s. 13) Dutkovy povídky nepochybně vyvolávají eticky motivované otázky, ale formulací „[autor se] neubrání morálnímu apelu“ diplomantka vlastně hodnotí povídky jako „příliš moralistní“, jako by šlo vyvolání těchto etických otázek na úkor umělecké kvality. S tím nesouhlasím. V čem pak spočívá „didaktický rozměr“ těchto povídek mi není vůbec jasné.
Zdá se mi rovněž, že diplomantka interpretuje tuto Dutkovu sbírku povídek až příliš jako „ilustraci“ české historie: „V této knize se Dutka nejhlouběji noří do sociálně-politické historie českého národa.“ (s. 13) Ačkoli narativní strategie povídek evidentně počítá s obeznámeností čtenáře s českými dějinami dvacátého století, myslím si, že číst tuto knihu jako vyprávění o českých dějinách je poměrně „nenasycená“ interpretace.
Až po 6. kapitolu (včetně) diplomantka využívá ve své práci odbornou terminologii jen minimálně. Výrazněji tak činí až v 7. kapitole „Narativní struktura Dutkových próz“. Bohužel odborná terminologie je diplomantčina slabá stránka. Diplomantka totiž chybuje v základních naratologických pojmech: extradiegetický/intradiegetický vypravěč používá ve významu heterodiegetický/homodiegetický vypravěč.
Ze seznamu sekundární literatury je zřejmé, že narozdíl od velmi pečlivého shromáždění a četby recenzí Dutkových próz svou erudovanost v oblasti teorie literatury opírá pouze o četbu Doleželových Narativních způsobů a Rimmon-Kenanové Poetiky vyprávění. I z příručky Rimmon-Kenanové by však měl být jasný rozdíl mezi extradiegetickým/intradiegetickým a heterodiegetickým/homodiegetickým vypravěčem.
Na s. 57 diplomantka pak správně uvádí, že Bojana je homodiegetický vypravěč – není ovšem intradiegetickým vypravěčem, jak diplomantka rovněž tvrdí.

Když diplomantka píše o výstavbě povídkového souboru U Útulku 5, který sestává převážně z povídek v ich-formě, ale jsou zde i dvě povídky er-formové, dočteme se mimo jiné, že „[p]mocí er-formy si spisovatel udržuje od textu jistý odstup“ (s. 18), ale také, že „[k]onceptem vyprávění v ich-formě [snad „vyprávěním v ich-formě“, proč „konceptem vyprávění v ich-formě“? – pozn. -jh-] si Dutka také udržuje od textu jistý odstup“. (s. 55) Udržuje si tedy odstup prostřednictvím ich-formy, nebo er-formy, anebo ten „jistý odstup“ (co tím „odstupem“ vlastně diplomantka míní?) plyne z něčeho jiného než z gramatické osoby, když je tedy podle diplomatky přítomen jak v ich-formových, tak er-formových narativech?
Podle diplomantky je zřejmě totožný termín autorský vypravěč a extradiegetický vypravěč, stejně jako vypravěč objektivní a vševědoucí. (s. 52) 
Těžko říci, co vlastně diplomantka těmito pojmy o narativu říká. Například o povídce „Tátovy narozeniny“, tvrdí, že „[a]utor využívá perspektivy ‚vševědoucího narátora‘ zprostředkujícího příběh er-formou“. (s. 52) V této povídce je příběh podán z pohledu postavy-chlapce. Lze to vydávat za  „vševědoucnost“? Nebude pak tento pojem příliš bezbřehý, tj. neužitečný a zavádějící? Práci by prospělo, kdyby diplomantka alespoň někdy namísto pouhého označování pojmy sdělila, které narativní jevy těmito pojmy označuje (nebo v jakém smyslu pojmů používá).
O povídce „Moje středoevropská familie“ nelze prohlásit, že je to „vyprávěcí situace v ich-formě“ (s. 52), neboť v závěru povídky dochází ke změně způsobu narativní prezentace.
Diplomantka se také zmiňuje o vyprávění v du-formě. Je zřejmé, že obrací-li se vypravěč na někoho či na sebe sama, komunikační situace a gramatika jazyka si vyžaduje, aby použil druhou gramatickou osobu. Mluvit však o du-formě je z naratologického hlediska nonsens. Nicméně se zde ukazuje nedostatečnost (i kriteriální pochybení) rozlišování narativů na ich-formové a  er-formové.
Edgar Dutka je autor velmi vynalézavý, pokud jde o možnosti narativního podání. Bohužel diplomantčina povšechná, často i nepřesná či chybná analýza to nedokázala zachytit. Například se diplomantka mohla více zaměřit na postižení konvence, na níž je založeno „psí vyprávění“ v Dutkově románu. Diplomantka konstatuje, že „zobrazovaná skutečnost [je] podána specifickým úhlem pohledu, v němž se prolíná totožnost [mimochodem: jak se může „prolínat totožnost“?; pozn. –jh-] psí a lidské psychiky.“ (s. 55) Jednak nevím, zda má diplomantka znalosti o „psí psychice“ (já tedy ne), jednak si myslím, že si diplomantka měla především položit otázku, čím Dutka docílil toho, že čtenář přistupuje na tento způsob vyprávění, a v čem spočívá specifičnost tohoto způsobu vyprávění.
Rovněž uzavřít tuto „naratologickou kapitolu“ konstatováním, že román Slečno, ras přichází a soubor povídek U Útulku 5 vycházíme „spojuje totožná vypravěčská pozice, model ich-formového narátora“ (s. 58), ukazuje na povrchnost diplomantčina přístupu k naratologickým otázkám. 
Spíše okrajově: není mi jasné, proč diplomantka používá výrazu narátor. Proč jí nestačí vypravěč? Nezdá se totiž, že by mezi narátorem a vypravěčem  činila nějaký rozdíl. Užívat odborné terminologii synonyma není vhodné. Něco jiného je, užíváme-li např. výrazu narativ, jelikož jej potřebujeme odlišit od pojmu vyprávění (ve smyslu Genettova rozlišení). V případě diplomantčina užívání pojmu narátor to však vypadá, že diplomantka chce vyvolat jakýsi „efekt vědeckosti“.
Problematičnost v terminologii se objevuje ovšem nejen v otázkách naratologických. Například ve formulaci – „Smrt nabývá v Bojaniných představách alegorické [zvýraznil –jh-] podoby rasa...“ (s. 32) – namísto alegorie měla diplomantka použít jiného literárněteoretického termínu.
Výše jsem hodnotil jsem kladně plynulost diplomantčina výkladu o autorově životě. Avšak má-li diplomantka pojednat o teoretičtějších otázkách, výklad začíná být šroubovanější a někdy i nelogický. Např. „Bojana vypráví příběh [...] z perspektivy ich-formy.“ Pochopil bych, kdyby diplomantka konstatovala, že příběh je vyprávěn z perspektivy Bojany. Tak někteří badatelé výrazu perspektiva užívají. Ale co znamená vyprávět něco z „perspektivy ich-formy“?
Diplomantka v některých případech volí expresivní způsob vyjadřování, který nepatří do odborné práce a který navíc mnohdy není ani věcně namístě – například: „Již ve vstupní povídce jsme zahlceni [zvýraznil –jh-] dramatickými životními událostmi majitele lahůdkářství.“ (s. 28) To, co chce diplomantka sdělit, lze nepochybně vyjádřit přesnějším způsobem, navíc „být zahlcen“ má podle mého názoru jiný význam, než v jakém jej diplomantka zřejmě zamýšlela použít.
Pokud jde o ortografii a ediční zpracování, práce je na výborné úrovni.
Písemnou podobu práce hodnotím jako velmi dobrou.

Datum a podpis oponenta:
Mgr. Jiří Hrabal, Ph.D.

25. 5. 2011