Katedra bohemistiky
Posudek na bakalářskou diplomovou práci /magisterskou diplomovou práci

Autor: Irena Kalupová

Studijní obor: česká filologie

Název práce (česky/anglicky): Pojetí znaku v sémiotice a v biosémiotice/Theory of sign in semiotics and in biosemiotics

Vedoucí práce: Mgr. Dan Faltýnek

Oponent: Mgr. Vít Gvoždiak

Hodnotící kritéria	Hodnocení	
		 1,0–4	
Soulad názvu práce s obsahem, schopnost formulovat cíl a závěry práce	3,3	
Teoretická podkladová koncepce, metodologie, terminologie	4	
Schopnost analýzy excerpovaného materiálu/předmětu výzkumu a následné syntézy	4	
Interpretace a argumentace	4	
Sekundární literatura, tvůrčí aplikace, schopnost kritického komentáře	4	
Struktura práce, výstavba textu, adekvátnost použitých stylistických prostředků, dodržení ortografické a gramatické normy	4	
Bibliografický a poznámkový aparát, jednotný způsob citací	3,0	
Výsledný průměr	3,8	

Pozn.: Pro hodnocení se používá tzv. jemná známková stupnice, tedy: 1,0 – 1,3 – 1,7 – 2,0 – 2,3 – 2,7 – 3,0 – 3,3 – 4.

Hodnocení písemné verze práce – návrh klasifikačního stupně:

Bakalářská práce Ireny Kalupové si klade za cíl „seznámit s vybranými koncepcemi pojetí znaku v lingvistice, biologii, v sémiotice a biosémiotice a následně popsat pojetí znaku ve zvolených oborech“ (s. 5). Výběr takto složitého úkolu by mohl poukazovat na autorčinu intelektuální odvahu, která v případě bakalářských prací není obvyklá. Navzdory této sympatické snaze uchopit náročné teoretické téma se tento posudek zaměřuje výhradně na argumenty, které podporují závěrečné konstatování (pravděpodobně již v tuto chvíli vyvoditelné na základě výše uvedeného numerického hodnocení).
Přestože si je autorka vědoma skutečnosti, že sémiotická problematika nemá takřka žádnou vhodnou oporu v literatuře dostupné v češtině či slovenštině (s. 5), ve svém výkladu využívá pouze dva anglicky psané články (viz Seznam použité literatury, v němž se nevyskytuje žádná monografie v cizím jazyce). Ani jedna z těchto položek však nepředstavuje zásadní příspěvek k oboru. Problematičtější je však způsob, jak je s nimi nakládáno. Věta ze Sebeokova článku Biosemiotics: Its roots, proliferation, and prospects – „citovaná“ na s. 27 – je uvedena v češtině (bylo by snad možné předpokládat, že jde o autorčin překlad), nicméně bez uvedení strany. Je tomu tak pravděpodobně proto, že v Sebeokově článku žádnou takovou (ani podobnou) větu nalézt nelze (protože tam není). Druhá (cizojazyčná) práce, Barbieriho A Brief History of Biosemiotics: The Lifemakers – citovaná na s. 25-26 a v literatuře uvedená jako nepublikovaná pracovní verze, představuje nemenší problém. Vzhledem ke skutečnosti, že autorka neuvádí žádnou bližší cestu k uvedenému zdroji, je nemožné tuto citaci ověřit (pomíjím v tuto chvíli, že Barbieriho bibliografie - na jeho oficiálních webových stránkách - takový text vůbec neuvádí). Ve výsledku tak vlastně autorka pracuje pouze s literaturou české provenience.
Tento naprostý nesoulad mezi zdroji/literaturou/předmětem zkoumání a stanoveným cílem/podkladovou teorií práce měl být impulsem k opuštění tématu, nebo zásadní revizi přístupu k němu. Nepokládám za vhodné, aby komparativní práce takového typu přebírala informace pouze ze sekundární literatury.
Shrnující charakter výkladů znakových koncepcí (vyplňující větší část práce) se na mnoha místech dopouští přílišných zjednodušení. Na s. 18 např. autorka tvrdí, že „[j]azykový znak je tedy psychická jednotka o dvou stránkách“ (což je mimochodem necitovaná věta z Kursu obecné lingvistiky, v českém vydání z roku 1996 viz s. 97), v následujících odstavcích ale ztotožňuje Saussurovo pojetí s Jakobsonovým, ačkoli (i z toho mála, co zde autorka uvádí) je zřejmé, že se tyto dvě podstatně liší. Práce vykazuje (poměrně četné) terminologické nejasnosti (např. protiklad bilaterálního a triadického modelu znaku) a také formulační a faktické chyby (např. s. 34: „triadické pojetí znaku z 30. let 20. století od Charlese Sanderse Peirce“ - Charles Peirce zemřel v roce 1914; s. 19: „Zakladatelem triadického pojetí znaku je Charles Sanders Peirce.“ atp.). Některé autorčiny teze naznačují zásadní nepochopení problematiky (např. dvojí synonymizace termínů „interpret“ a „interpretans“ - explicitně viz s. 20 a 42). Zcela zvláštní pozornost by si zasloužil způsob zacházení s termínem znak. Pokud je závěrem práce zjištění, že „pojetí znaku Marcella Barbieriho v biosémiotice se v mnohém podobá triadickému pojetí znaku Charlese Sanderse Peirce v lingvistice“ (s. 42) a tato podobnost spočívá v tom, že znak se skládá ze tří částí a oba pracují s významem (viz taktéž s. 42), nezdá se, že by byl dosažen cíl stanovený v úvodu.
Práce Ireny Kalupové nevykazuje rysy odborného textu. (1) Nadměrné množství citací by mohlo implikovat autorčinu neschopnost parafráze (a tím také porozumění) - ale k povaze tzv. citací viz níže. (2) Sekvence citací nejsou k sobě poutány (takřka) žádnými vztahy, a v důsledku tak činí text značně nehomogenním. (3) V některých případech citáty/parafráze cele vyplňují prostor kapitoly, aniž by autorka přispěla jedinou vlastní větou (např. kap. 2.3 na s. 23-24, kap. 2.4 na s. 25, kap. 2.4.1 obsahuje pouze necelé čtyři řádky autorčina textu). Co považuji za absolutní autorčino selhání je, že klíčová kapitola práce (Komparace znaku v sémiotice a v biosémiotice, s. 38-40) je souborem tří citací/parafrází (dvou z Barbieriho Organických kódů a jednou z Lingvistických čítanek) a rozhodně ho nelze nazvat komparací - jedná se pouze o juxtapozici s konstatováním velmi povrchní analogie (druhá část kapitoly pak s první souvisí velmi volně).
Práce je na mnoha místech redundantní. Např. informaci (pro práci spíše nepodstatnou), že problematikou znaku se zabývali filozofové ve starověkém Řecku, se dozvídáme dvakrát (s. 5 a 7). Peircův triadický model autorka popisuje (a to pouze ve velmi obecných rysech a často nepřesně – viz výše) šestkrát (s. 6, 10, 19, 21, 41, 42). Atp.
Z formálního hlediska se jako nejvíce problematické jeví autorčino užívání uvozovek. V mnoha případech není vůbec jasné, zda se jedná o přímé citace, parafráze či pouze velmi volnou inspiraci. Tím by snad bylo možné relativizovat ostrá tvrzení o neschopnosti parafrázovat, nicméně to poukazuje na jiný nedostatek, a sice na autorčinu práci s odbornou literaturou, resp. dovednost (kterou autorka postrádá) náležitě strukturovat text. Zdá se, že sama diplomandka nedokáže rozlišit, které myšlenky jsou její vlastní a které pocházejí z použitých zdrojů. Práce tak připomíná spíše (velmi hrubě) systematizované výpisky z (nepříliš relevantní) četby.
Bakalářskou práci Ireny Kalupové k obhajobě nedoporučuji.

Náměty pro obhajobu (formou otázek):

1.

2.

3.

Další poznámky k práci, kritické připomínky:

Datum a podpis oponenta práce:

Hodnocení průběhu obhajoby (prezentace, odpovědi na otázky a připomínky z posudků, diskuse v plénu) – návrh klasifikačního stupně:

Výsledné hodnocení –klasifikační stupeň:

Datum a podpis vedoucího komise pro obhajoby BDP: